The Project Gutenberg EBook of Kćrlighedens Komedie, by Henrik Ibsen

This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
with this eBook or online at www.gutenberg.net

Title: Kćrlighedens Komedie

Author: Henrik Ibsen

Release Date: May 2, 2005 [EBook #15748]

Language: Norwegian

Character set encoding: ISO-8859-1

*** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK KĆRLIGHEDENS KOMEDIE ***

Produced by David Starner, Louise Hope and the Online Distributed
Proofreading Team.

[Transcriber's Note:
A number of typographical errors have been corrected. Seven occurrences of "aa" have been regularized to "ĺ", while one has been retained for effect. All changes are marked in the text like this.]

HENRIK IBSEN

————

SAMLEDE VĆRKER

MINDEUDGAVE

———

FŘRSTE BIND

KRISTIANIA OG KŘBENHAVN
GYLDENDALSKE BOGHANDEL
NORDISK FORLAG
——
CENTRALTRYKKERIET
KRISTIANIA
1908

Forord.

Fřrste Akt.

Anden Akt.

Tredje Akt.

KĆRLIGHEDENS KOMEDIE
(1862)

Forord til 2den udgave af "Kćrlighedens komedie".

Nćrvćrende digt er skrevet i sommeren 1862 og fřrste udgave udkom samme ĺrs vinter.

Men jeg begik den fejl at udgive bogen i Norge. Bĺde tid og sted var uheldigt valgt. Digtet vakte en storm af uvilje, voldsommere og mere udbredt end de fleste břger skal kunne rose sig af i et samfund, hvis overvejende flerhed ellers betragter literćre anliggender som sig sĺ temmelig uvedkommende.

Modtagelsen overraskede mig for řvrigt ikke. "Den sunde realisme", som vi Nordmćnd, ialfald for realismens om end ikke for sundhedens vedkommende med fřje třr tillćgge os, bringer os ganske naturligt til i det bestĺende at se det berettigede, i opgavens lřsning at se dens idé. Denne betragtningsmĺde skaber et inderligt velbefindende, men just ikke sĺ megen klarhed.

Da jeg nu i min komedie efter bedste evne svang pisken over kćrligheden og ćgteskaberne, var det i sin orden, at de mange skreg pĺ kćrlighedens og ćgteskabets vegne. Den tankens tugt og dressur, som krćves for at begribe vildfarelsen, har flertallet indenfor vor bogdřmmende og lćsende almenhed kun ufuldstćndigt gennemgĺet. Det er imidlertid ikke min sag at give noget kursus. Et forord er ingen abc.

Til Danmark kom der i sin tid neppe synderlig flere eksemplarer af digtet, end de, der tilstilledes de křbenhavnske blade til anmeldelse.

For den kritik, som dersteds blev min bog tildel, har jeg overhovedet al grund til at vćre taknemmelig. Mangen bemćrkning derfra har vćret vćkkende for mig, og nĺr jeg desuagtet, med undtagelse af nogle sproglige rettelser, lader denne nye udgave udkomme i uforandret skikkelse, sĺ sker det, fordi jeg ved den mellemliggende tid og udvikling er kommen for langt bort fra digtet, til at jeg skulde kunne hĺbe ved ćndringer hist og her at kunne tilveiebringe nogen organisk forbedring af det, som nu engang er og mĺ vćre kernen i det hele.

———

Rom, i januar 1867.

PERSONERNE:

FRU HALM, en embedsmands enke.

SVANHILD
,
ANNA
,

{hendes dřtre.}

FALK
, en ung forfatter,
LIND
, teologisk student,

{hendes logerende.}

GULDSTAD, grosserer.

STYVER, kopist.

FRŘKEN SKĆRE, hans forlovede.

STRĹMAND, prest fra landet.

FRU STRĹMAND, hans kone.

STUDENTER, GĆSTER, FAMILJER og FORLOVEDE PAR.

PRESTEFOLKENES OTTE PIGEBŘRN.

FIRE TANTER, EN HUSJOMFRU, EN OPPASSER, TJENESTEPIGER.

(Handlingen foregĺr pĺ fru Halms lřkke ved Drammensveien.)

FŘRSTE AKT.

(Scenen forestiller en smuk have med uregelmessige men smagfulde anlćg; i baggrunden ses fjorden og řerne udover. Til venstre for tilskuerne hovedbygningen med en veranda og ovenover denne et ĺbent kvistvindu; til hřjre i forgrunden et ĺbent lysthus med bord og bćnke. Landskabet ligger i stćrk aftenbelysning. Det er tidligt pĺ sommeren; frugttrćrne blomstrer.)

(Nĺr teppet gĺr op, sidder fru Halm, Anna og frřken Skćre pĺ verandaen, de to fřrste med hĺndarbejde, den sidste med en bog. I lysthuset ses Falk, Lind, Guldstad og Styver; pĺ bordet stĺr punschmugge og glasse. Svanhild sidder alene i baggrunden ved vandet.)

FALK

(rejser sig med hćvet glas og synger).

Solglad dag i hegnet have
skabtes dig til lyst og leg;
tćnk ej pĺ, at hřstens gave
tidtnok vĺrens lřfter sveg.
Ćbleblomsten, hvid og vakker,
breder over dig sit tjeld,—
lad den sĺ langs alle bakker
drysses vejrslĺt nćste kveld!

KOR AF HERRERNE.

Lad den sĺ langs alle bakker

o.s.v.

FALK.

Hvad vil du om frugten spřrge
midt i trćets blomstertid?
Hvorfor sukke, hvorfor sřrge,
slřvet under slćb og slid?
Hvorfor lade fugleskrćmmen
klapre dag og nat pĺ stang!
Glade broder, fuglestemmen
ejer dog en bedre klang!

HERRERNE.

Glade broder, fuglestemmen

o.s.v.

FALK.

Hvorfor vil du spurven jage
fra din rige blomstergren!
Lad den fřr som sanglřn tage
din forhĺbning, én for én.
Tro mig, du ved byttet vinder,
tusker sang mod sildig frugt;
husk moralen "Tiden rinder";
snart din friluftslund er lukt.

HERRERNE.

Husk moralen "Tiden rinder"

o.s.v.

FALK.

Jeg vil leve, jeg vil synge,
til den dřr, den sidste hćk;
fej da trřstig alt i dynge,
kast sĺ hele stadsen vćk.
Grinden op; lad fĺr og kviger
gramse grĺdigt, hver som bedst;
jeg brřd blomsten; lidt det siger,
hvem der tar den dřde rest!

HERRERNE.

Jeg brřd blomsten; lidt det siger,

o.s.v.

(de klinker og třmmer glassene.)

FALK

(til damerne).

Se, det var visen, som De bad mig om;—

bćr over med den; jeg er tanketom.

GULDSTAD.

Ĺ, hvad gřr det, nĺr bare visen klinger?

FRŘKEN SKĆRE

(ser sig om).

Men Svanhild, som sĺ ivrig var isćr—?

Da Falk begyndte, fik med ét hun vinger;

nu er hun borte.

ANNA

(peger mod baggrunden).

Nej, hun sidder der.

FRU HALM

(med et suk).

Det barn! Gud véd, nĺr jeg fĺr skik pĺ hende!

FRŘKEN SKĆRE.

Men sig, herr Falk, mig syntes visens ende

var mindre rig pĺ—sĺdan—poesi,

som ellers findes hist og her deri.

STYVER.

Ja, og det var dog ganske visst sĺ let,

at fĺ lidt mer mod slutningen placeret.

FALK

(klinker med ham).

Man kliner ind, lig kit i revnet brćt,

til den blir fed nok, spćkket, marmoreret.

STYVER

(uforstyrret).

Ja, det gĺr glat; jeg husker det sĺ godt

ifra mig selv.

GULDSTAD.

Hvad? Har De Musen redet?

FRŘKEN SKĆRE.

Min kćreste? Gud ja!

STYVER.

Ĺ, kun sĺ smĺt.

FRŘKEN SKĆRE

(til damerne).

Han er romantisk af sig.

FRU HALM.

Jo, vi véd det!

STYVER.

Nu ikke mere; det er lang tid siden.

FALK.

Fernis og romantik gĺr af med tiden.

Men forhen altsĺ—?

STYVER.

Ja, det var nu i

den tid, jeg var forelsket.

FALK.

Er da den forbi?

jeg trode ej din elskovsrus udsovet!

STYVER.

Nu er jeg jo officielt forlovet;

det er jo mere end forelsket, véd jeg!

FALK.

Ret sĺ, min gamle ven, jeg holder med dig!

Du avanceret har, bestĺt det svćreste:

forfremmelsen fra elsker og til kćreste.

STYVER

(med et behageligt erindringssmil).

Det er dog sćrt! Jeg skulde fast forsvoret

mit mindes faktiskhed i dette nu.

(vender sig til Falk.)

For syv ĺr siden,—vil du tro det, du?

Jeg gjorde vers i stilhed pĺ kontoret.

FALK.

Du gjorde vers—ved pulten?

STYVER.

Nej, ved bordet.

GULDSTAD

(slĺr pĺ sit glas).

Silentium, nu har kopisten ordet!

STYVER.

Isćr om aftningen, nĺr jeg var fri,

jeg konciperte remser poesi,

sĺ lange, som—ja to-tre brukne ark.

Det gik!

FALK.

Du gav din Muse blot et spark,

sĺ traved hun—

STYVER.

Ustemplet eller stemplet

papir, se det var hende lige godt.

FALK.

Sĺ poesien flommed lige flot?

Men hřr, hvorledes brřd du ind i templet?

STYVER.

Ved hjćlp af kćrlighedens brćkjern, ven!

Med andre ord, sĺ var det frřken Skćre,

min kćreste, som hun blev senere hen,

for dengang var hun—

FALK.

Ret og slet din kćre.

STYVER

(vedblivende).

Det var en selsom tid; min jus jeg glemte;

min pen jeg spidsed ej, nej, jeg den stemte,

og nĺr den i konceptpapiret rev,

det klang som melodi til hvad jeg skrev;—

omsider expederte jeg et brev

til hende—hun—

FALK.

Hvis kćreste du blev.

STYVER.

Tćnk, samme dato indlřb hendes svar;

andragendet bevilget,—sagen klar!

FALK.

Og du, du fřlte dig ved pulten střrre;

du havde bragt din elskov pĺ det třrre!

STYVER.

Naturligvis.

FALK.

Og aldrig mer du digted?

STYVER.

Nej, jeg har aldrig siden mćrket trang;

det var med ét, som om mig ĺren svigted;

og nĺr jeg prřver nu en enkelt gang

at sćtte sammen blot et nytĺrsvers,

sĺ kommer rim og versemĺl pĺ tvers,

og,—jeg forstĺr ej, hvad det stikker i,—

men det blir jus og ikke poesi.

GULDSTAD

(klinker med ham).

Og derfor er, min sjćl, De lige god!

(til Falk.)

De tror nu fćrgen over lykkens flod

er bare til, for Dem at sćtte over;

men se Dem for, ifald De farten vover.

Hvad Deres vise angĺr, véd jeg ej

om den poetisk er i alle ender;

men hvordan end De visen snor og vender,

den har en slet moral, det siger jeg.

Hvad skal man kalde slig řkonomi:

at lade alskens fugle ćde karten

fřr den fĺr tid til moden frugt at bli;

at lade křr og fĺr fĺ grćsse fri

herinde sĺdan udpĺ sommerparten?

Jo, her blev vakkert nćste vĺr, fru Halm!

FALK

(reiser sig).

Ĺ, nćste, nćste! Tanken er mig kvalm,

som i det slappe ord "det nćste" ligger,

det gřr hver glćdens rigmand til en tigger!

Hvis jeg som sprogets sultan mĺtte rĺde

en time kun, det silkesnoren fik,

og skulde ud af verden uden nĺde,

som b og g af Knudsens grammatik.

STYVER.

Hvad har du da imod det hĺbets ord?

FALK.

At det formřrker os Guds fagre jord.

"Vor nćste kćrlighed", "vor nćste viv",

"vort nćste mĺltid" og "vort nćste liv",—

se, den forsynlighed, som heri ligger,

den er det, som gřr glćdens sřn til tigger.

Sĺ langt du ser, forstygger den vor tid,

den drćber nydelsen af řjeblikket;

du har ej ro, fřr du fĺr bĺden vrikket

imod den "nćste" strand med slćb og slid;

men er du fremme,—mon du da třr hvile?

Nej, du mĺ atter mod et "nćste" ile.

Og sĺdan gĺr det—fort vćk—udaf livet,—

Gud véd, om bag et stoppested er givet.

FRU HALM.

Men fy, herr Falk, hvor kan De tale sĺ!

ANNA

(tankefuld).

O, det han siger, kan jeg godt forstĺ;

der mĺ dog noget sandt pĺ bunden vćre.

FRŘKEN SKĆRE

(bekymret).

Sligt mĺ min kćreste ej hřre pĺ,

han er ekscentrisk nok.—Ĺ hřr, min kćre;

kom hid et řieblik!

STYVER

(beskćftiget med at rense sin pibespids).

Jeg kommer snart.

GULDSTAD

(til Falk).

Ja, ét er mig dog i det mindste klart:

at De břr holde noget mer i ćre

forsynligheden; tćnk Dem blot, ifald

De skrev et digt idag og satte al

den dyre restbeholdning ind deri,

som De pĺ lager har af poesi,

og fandt, De intet havde mer tilbedste,

nĺr De imorgen digtede det nćste;—

da fik kritiken Dem nok i kalotten.

FALK.

Jeg tviler pĺ, den mćrked bankerotten;

da slentred arm i arm kritik og jeg

gemytligt frem jo pĺ den samme vej.

(afbrydende og med overgang)

Men sig mig, Lind, hvad gĺr der dog af dig?

Du sidder her den hele tid sĺ sturen;

studerer du mĺske arkitekturen?

LIND

(tar sig sammen).

Jeg? Hvorfor falder du pĺ det?

FALK.

Jo visst;

du har ej řjet fra altanen hist.

Er det verandastilens brede buer,

som du med slig dybsindighed beskuer?

Hvad heller dřrens kunstigt skĺrne hćngsler,

og vindus-lugerne med ditto stćngsler?

For noget er det, som din tanke fćngsler.

LIND

(med et strĺlende udtryk).

Nej, du tar fejl; jeg sidder her og lever.

Berust i nuet intet mer jeg krćver.

Jeg har en fřlelse, som om jeg stod

med verdens rigdom drysset for min fod!

Tak for din sang om glćdens liv i vĺren;

den var som af mit eget indre skĺren!

(hćver sit glas og veksler et blik med Anna, umćrkeligt for de řvrige.)

En skĺl for blomsten, der den dufter smukt,

foruden tanke pĺ at vorde frugt!

(drikker tilbunds.)

FALK

(ser pĺ ham, overrasket og greben, men tvinger sig under en let tone).

Vil mine damer hřre; det var nyt!

Her har jeg letvindt gjort en proselyt.

Igĺr han gik med salmebog i lommen,

idag han kćkt trakterer digtertrommen.—

Man pĺstĺr vel, at vi poeter fřdes;

men stundom kan en prosaist dog gřdes

sĺ ubarmhjertigt, som en strasburgsk gĺs,

med rimet sludder og med metrisk vĺs,

sĺ alt hans indre, lever, sjćl og krĺs,

nĺr ud det krćnges, findes ganske fuldt

af lyrisk ister og retorisk smult.

(til Lind.)

Men tak for resten for din gode mening;

herefter slĺr vi harpen i forening.

FRŘKEN SKĆRE.

Ja De, herr Falk, De er vel flittig nu?

I landlig ro,—her mellem blomstergrene,

hvor De kan fćrdes for Dem selv alene—

FRU HALM

(smilende).

Nej, han er doven, sĺ det er en gru.

FRŘKEN SKĆRE.

Jeg havde tćnkt, De, som fru Halms logerende,

var bleven rigtig stćrkt poetiserende.

(peger ud til hřjre.)

Det lille havehus, bag lřvet gemt,

det ligger for en digter sĺ bekvemt;

der synes mig, De mĺtte blive stemt—

FALK

(gĺr over mod verandaen og lćner sig med armene pĺ rćkvćrket)

Dćk mine řjnes spejl med blindheds skimmel,

sĺ skal jeg digte om den lyse himmel.

Skaf mig, om blot en mĺnedstid pĺ borg,

en kval, en knusende, en kćmpesorg,

sĺ skal jeg synge livets jubel ud.

Og helst, min frřken, skaf mig blot en brud,

som er mig alt, mit lys, min sol, min Gud.

Jeg har om den ting supplicert Vorherre,

men han har hidtil vist sig dřv, desvćrre.

FRŘKEN SKĆRE.

Fy, det er jo frivolt!

FRU HALM.

Ja hćsligt sagt!

FALK.

Ĺ, De mĺ ikke tro det var min agt

at gĺ med hende under arm pĺ "Kurland";

nej, midt i lykkens vilde jubeljagt

hun mĺtte gĺ til evighedens urland.

Jeg trćnger til lidt ĺndig gymnastik,

som jeg pĺ den vis mĺske grundigst fik.

SVANHILD

(har under det foregĺende nćrmet sig; hun stĺr nu tćt ved Falk og siger med et bestemt men lunefuldt udtryk):

Godt, jeg skal be for Dem om slig en skćbne;

men nĺr den kommer,—bćr den som en mand.

FALK

(har vendt sig overrasket).

Ĺ, frřken Svanhild!—Jo, jeg skal mig vćbne.

Men tror De ogsĺ, at jeg stole kan

pĺ Deres břn, som noget rigtigt virkende?

Med himlen, ser De, mĺ man omgĺs lirkende.

Jeg véd jo nok, De vilje har for to

til mig at skille ved min sjćlero;

men om De ogsĺ har behřrig tro,

se, det er sagen.

SVANHILD

(mellem spřg og alvor).

Vent til sorgen kommer

og gulner livets lyse, grřnne sommer,—

vent til den nager vĺgen og i drřmme,

sĺ kan om styrken af min tro De dřmme.

(hun gĺr over til damerne.)

FRU HALM

(dćmpet).

Men vil I to da aldrig holde fred?

Nu har du gjort herr Falk for alvor vred.

(vedbliver at tale sagte og formanende. Frřken Skćre blander sig i samtalen. Svanhild stĺr kold og taus.)

FALK

(gĺr efter en kort, tankefuld stilhed over til lysthuset og siger hen for sig):

Der lyste visshed ud af hendes blikke.

Mon jeg skal tro, som hun det tror sĺ trygt,

at himlen vil—

GULDSTAD.

Ĺ nej—Gud vil den ikke!

Den var da, med respekt, og brav forrykt,

om den effektuerte slige ordres.

Nej, ser De, gode hode,—hvad der fordres,

det er motion for arme, ben og krop.

Lig ikke her og glo i lřvet op

den lange dag; hugg ved om ikke andet.

Det mĺtte ogsĺ vćre rent forbandet,

om ikke inden fjorten dage De

for Deres gale nykker da var fri.

FALK.

Jeg stĺr som ćslet, snřrt i valgets bĺnd;

til venstre har jeg křd, til hřjre ĺnd;

hvad var vel visest her at vćlge fřrst.

GULDSTAD

(idet han skćnker i glassene).

Fřrst et glas punsch, det slukker harm og třrst.

FRU HALM

(ser pĺ sit uhr).

Men den er otte snart; nu tror jeg nćsten

det er pĺ tiden vi kan vente presten.

(rejser sig og rydder op pĺ altanen.)

FALK.

Hvad? Skal her komme prester?

FRŘKEN SKĆRE.

Gud, ja visst!

FRU HALM.

Det var jo det, som jeg fortalte sidst—

ANNA.

Nej mor, herr Falk var ikke da tilstede.

FRU HALM.

Nĺ, det er sandt. Men bliv dog ej sĺ trist;

tro mig, af det besřg De hřster glćde.

FALK.

Men sig, hvem er han da, den glćdens sĺmand?

FRU HALM.

Ĺ Herregud, det er jo presten Strĺmand.

FALK.

Ja sĺ. Jeg tror, at jeg har hřrt hans navn,

og lćst, at han skal ind og gřre gavn,

som stortingsmand, pĺ politikens marker.

STYVER.

Ja, han er taler.

GULDSTAD.

Skade blot, han harker.

FRŘKEN SKĆRE.

Nu kommer han med frue—

FRU HALM.

Og med arvinger—

FALK.

At more dem i forvejen lidt, de hulde,—

for siden fĺr han begge hćnder fulde

med svenske spřrsmĺl og med statsrĺdsgarvinger;

jo, jeg forstĺr.

FRU HALM.

Det er en mand, herr Falk!

GULDSTAD.

Ja, i sin ungdom var han nu en skalk.

FRŘKEN SKĆRE

(fornćrmet).

Nĺ sĺ, herr Guldstad! Alt fra jeg var liden

har jeg hřrt tale dog med stor respekt,—

og det af folk, hvis ord har megen vćgt,—

om presten Strĺmand og hans livs roman.

GULDSTAD

(leende).

Roman?

FRŘKEN SKĆRE.

Roman. Jeg kalder sligt romantisk,

som ej af hverdagsfolk vurderes kan.

FALK.

De spćnder min nysgerrighed gigantisk.

FRŘKEN SKĆRE

(vedblivende).

Men Gudbevars, der gives altid visse,

som af det rřrende sig lader hidse

til railleri! Det er jo velbekendt,

at her var en, som bare var student,

der var sĺ frćk, sĺ ryggeslřs, sĺ usel,

at kritisere selve "William Russell".

FALK.

Men sig, er oplandspresten da et digt,

et kristent drama eller noget sligt?

FRŘKEN SKĆRE

(rřrt til stille tĺrer).

Nej Falk,—et menneske, pĺ hjerte rigt.

Men nĺr en sĺ at sige livlřs ting

kan forĺrsage slige ondskabssting

og vćkke fćle lidenskabers mćngde

af slig en dybde—

FALK

(deltagende).

Og af slig en lćngde—

FRŘKEN SKĆRE.

Sĺ vil, med Deres skarpe blik, De snart

begribe at—

FALK.

Ja, det er ganske klart.

Men hvad der hidtil er mig mindre tydeligt,

det er romanens indhold og dens art.

Jeg kan nok ane, det er noget nydeligt;

men hvis det lod sig sige i en fart—

STYVER.

Jeg skal af sagens fakta ekstrahere

det vigtigste.

FRŘKEN SKĆRE.

Nej, jeg erindrer mere;

jeg kan fortćlle—

FRU HALM.

Det kan ogsĺ jeg!

FRŘKEN SKĆRE.

Ĺ nej, fru Halm, nu er jeg alt pĺ vej.

Ser De, herr Falk,—han gjaldt, som kandidat,

for et af hovedstadens bedste hoder,

forstod sig pĺ kritik og nye moder—

FRU HALM.

Og spillede komedie privat.

FRŘKEN SKĆRE.

Ja bi nu lidt! Han musicerte, malte,—

FRU HALM.

Og husk, hvor pent historier han fortalte.

FRŘKEN SKĆRE.

Ja giv dog tid; jeg kan det pĺ en prik.

Han skrev og komponerte selv musik

til noget, som en—forelćgger fik;

det kaldtes "Syv sonetter til min Maren".

Ĺ Gud, hvor sřdt han sang dem til guitaren!

FRU HALM.

Ja, det er visst, at han var genial!

GULDSTAD

(dćmpet).

Hm, somme mente nu, at han var gal.

FALK.

En gammel praktikus, som ikke henter

sin visdom blot af mugne pergamenter,

har sagt, at kćrligheden gřr Petrarker

sĺ let, som fć og ladhed patriarker.

Men hvem var Maren?

FRŘKEN SKĆRE.

Maren? Det var hende,

hans elskede, som snart De lćrer kende.

Hun var en datter af et kompagni—

GULDSTAD.

Et trćlasthus.

FRŘKEN SKĆRE

(kort).

Ja, det mĺ Herren vide.

GULDSTAD.

For det var hollandsk last de gjorde i.

FRŘKEN SKĆRE.

Sligt hřrer til den trivielle side.

FALK.

Et kompagni?

FRŘKEN SKĆRE

(vedblivende).

Som ejed store grunker.

De kan vel tćnke, hvor der kur blev gjort;

der meldtes friere af fřrste sort.—

FRU HALM.

Og mellem dem sĺgar en kammerjunker.

FRŘKEN SKĆRE.

Men Maren vćrged kćkt om kvindens ret.

Hun havde Strĺmand mřdt i "Dramatiken":

at se og elske ham, det var nu ét—

FALK.

Og bejlerskaren mĺtte stĺ i stikken?

FRU HALM

Ja vil De tćnke Dem den romantiken!

FRŘKEN SKĆRE.

Og lćg sĺ til en gammel grusom far,

som bare gik omkring og skilte hjerter;

jeg tror der ogsĺ en formynder var,

for endnu mer at řge deres smerter.

Men hun blev ham og han blev hende tro;

de drřmte sammen om et strĺtćkt bo,

et snehvidt fĺr, som kunde nćre to.—

FRU HALM.

Ja i det hřjeste en liden ko,—

FRŘKEN SKĆRE.

Kort sagt, som de for mig sĺ tidt erklćrte,

en bćk, en hytte og hinandens hjerte.

FALK.

Ak ja! Og sĺ—?

FRŘKEN SKĆRE.

Sĺ brřd hun med sin slćgt.

FALK.

Hun brřd—?

FRU HALM.

Hun brřd med den.

FALK.

Se, det var kćkt.

FRŘKEN SKĆRE.

Og flytted til sin Strĺmand op pĺ kvisten.

FALK.

Hun flytted op! Foruden—sĺdan—vielse?

FRŘKEN SKĆRE.

Ĺ fy!

FRU HALM.

Fy skam! Min salig mand pĺ listen

stĺr blandt forloverne—!

STYVER

(til frřkenen).

Ja, din fortielse

af faktum er det, som forvolder tvisten.

I referater har det megen vćgt

at ordne kronologisk og korrekt.

Men jeg kan aldrig fĺ det i mit hode,

hvor de kom af det—

FALK

(fortsćttende).

—thi man třr formode,

at fĺr og ko ej med pĺ kvisten bode.

FRŘKEN SKĆRE

(til Styver).

Ĺ, du skal vel betćnke ét, min gode:

Man trćnger ej, hvor kćrligheden troner;

to řmme hjerter klarer sig med lidt.

(til Falk.)

Han elsked hende til guitarens toner,

og hun gav pĺ klaver informationer—

FRU HALM.

Og sĺ, forstĺr sig, tog de pĺ kredit—

GULDSTAD.

Et ĺr, til handelshuset gik fallit.

FRU HALM.

Men sĺ fik Strĺmand kald et steds der nordpĺ.

FRŘKEN SKĆRE.

Og i et brev, jeg siden sĺ, han spor pĺ,

han leved blot for pligten og for hende.

FALK

(supplerende).

Og dermed var hans livs roman til ende.

FRU HALM

(rejser sig).

Ja nu jeg tror vi gĺr i haven ned;

vi mĺ jo se, om vi dem har i vente.

FRŘKEN SKĆRE

(idet hun tar mantillen pĺ).

Det er alt svalt.

FRU HALM.

Ja, Svanhild, vil du hente

mit uldne sjal.

LIND

(til Anna, ubemćrket af de řvrige).

Gĺ forud!

FRU HALM.

Kom sĺ med!

(Svanhild gĺr ind i huset; de andre, undtagen Falk, gĺr mod baggrunden og ud til venstre. Lind, der har fulgt med, stanser og kommer tilbage)

LIND.

Min ven!

FALK.

I lige mĺde!

LIND.

Hĺnden hid!

Jeg er sĺ glad;—jeg tror mit bryst mĺ sprćnges,

ifald jeg ikke fĺr fortalt—

FALK.

Giv tid;

du skal forhřres fřrst, sĺ dřmmes, hćnges.

Hvad er nu det for adfćrd? Lćgge skjul

for mig, din ven, pĺ skatten, du har fundet;—

for tilstĺ kun, formodningen er grundet:

Du trukket har et lod i lykkens hjul!

LIND.

Ja, jeg har fanget lykkens fagre fugl!

FALK.

Sĺ? Levende,—og ej i snaren kvalt?

LIND.

Vent bare lidt; nu er det snart fortalt.

Jeg er forlovet! Tćnk—!

FALK

(hurtig).

Forlovet!

LIND.

Ja!

idag,—Gud véd, hvor jeg tog modet fra!

Jeg sagde,—ĺ, sligt lar sig ikke sige;

men tćnk dig,—hun, den unge, smukke pige,

blev ganske blussende,—slet ikke vred!

Nej, kan du skřnne, Falk, hvad jeg har vovet!

Hun hřrte pĺ mig,—og jeg tror hun grćd;

det er jo gode tegn?

FALK.

Ja visst; bliv ved.

LIND.

Og, ikke sandt,—da er vi jo forlovet?

FALK.

Jeg mĺ formode det; men for at vćre

aldeles tryg, sĺ rĺdspřrg frřken Skćre.

LIND.

O nej, jeg véd, jeg fřler det sĺ trygt!

Jeg er sĺ klar, sĺ sikker, uden frygt.

(strĺlende og hemmelighedsfuldt.)

Hřr, jeg fik lov at holde hendes hĺnd,

da hun tog kaffetřjet bort fra bordet!

FALK

(lřfter sit glas og třmmer det).

Nĺ, vĺrens blomster da i eders bĺnd!

LIND

(ligesĺ).

Og det skal vćre hřjt og helligt svoret,

at jeg vil elske hende til min dřd,

sĺ varmt som nu:—ja, for hun er sĺ sřd!

FALK.

Forlovet! Derfor var det da, du slang

pĺ hylden bĺde loven og profeterne.

LIND

(leende).

Og du, som trode, at det var din sang—!

FALK.

Min ven, sĺ stćrk en tro har tidt poeterne.

LIND

(alvorligt).

Tro ellers ikke, Falk, at teologen

er fra min lykkes time dreven ud.

Der er den forskel kun, at ikke bogen

forslĺr som jakobsstige til min Gud.

Nu mĺ jeg ud og sřge ham i livet;

jeg fřler mig i hjertet mere god,

jeg elsker strĺet, krybet for min fod;

det er jo ogsĺ del i lykken givet.

FALK.

Men sig mig nu—

LIND.

Nu har jeg sagt det hele,—

min rige gĺde, som vi tre vil dele.

FALK.

Ja, men jeg mener, har du tćnkt lidt fremad?

LIND.

Jeg tćnkt? Tćnkt fremad? Nej, fra denne stund

jeg lever i det vĺrlige sekund.

Jeg vender řjet mod min lykke hjemad;

der holder skćbnens třmmer jeg og hun.

Ej du, ej Guldstad,—ja, ej selv fru Halm

třr sige til min friske livsblomst: "Falm!"

Thi jeg har vilje, hun har varme řjne,

og derfor mĺ den, skal den opad hřjne!

FALK.

Ret sĺ, min broder, dig har lykken brug for!

LIND.

Mit livsmod brćnder lig en vilter sang;

jeg kender mig sĺ stćrk; lĺ der et slug for

min fod,—hvor gabende,—jeg over sprang!

FALK.

Det sige vil i simpelt prosasprog:

Din kćrlighed har gjort dig til et rensdyr.

LIND.

Nĺ,—farer jeg med renens vilde tog,

jeg véd, til hvem min lćngselsfugl imens flyr!

FALK.

Sĺ fĺr den alt imorgen til at flyve;

du fřlger med kvartetten jo tilfjelds.

Jeg lover for, du trćnger ingen pels—

LIND.

Kvartetten! Pyt,—lad den alene klyve!

For mig er hřjfjeldsluft i dalens bund;

her har jeg blomsterne og fjordens vidder,

her har jeg lřvsalsang og fuglekvidder,

og lykkens huldre,—ja for her er hun!

FALK.

Ak, lykkens huldre her i Akersdalen

er sjelden, som en elg; hold fast i halen.

(med et blik mod huset.)

Hys,—Svanhild—

LIND

(trykker hans hĺnd).

Godt; jeg gĺr,—lad ingen kende,

hvad der er mellem dig og mig og hende.

Tak for du tog min hemlighed! Begrav den

i hjertet,—dybt og varmt, som jeg dig gav den.

(Han gĺr ud i baggrunden til de andre.)

(Falk ser et řjeblik efter ham og gĺr et par gange op og ned i haven, under synlig bestrćbelse for at bekćmpe det oprřr, han er i. Lidt efter kommer Svanhild ud fra huset med et třrklćde pĺ armen og vil gĺ mod baggrunden. Falk nćrmer sig lidt og betragter hende ufravendt; Svanhild stanser.)

SVANHILD

(efter et kort ophold).

De ser sĺ visst pĺ mig—?

FALK

(halvt for sig selv).

Ja der er trćkket;

i řjets sjř det skygger over bunden,

det leger skjul med spottens alf om munden,

det er der.

SVANHILD.

Hvad? De gřr mig halvt forskrćkket.

FALK.

De heder Svanhild?

SVANHILD.

Ja, det véd De vel.

FALK.

Men véd De, frřken, at det navn er latterligt?

Gřr mig til vilje; kast det bort ikveld!

SVANHILD.

Fy,—det var egenmćgtigt, lidet datterligt—

FALK

(ler).

Hm, "Svanhild"—"Svanhild"—

(pludselig alvorlig.)

Hvorfor fik De sligt

memento mori alt fra De var liden?

SVANHILD.

Er det da stygt?

FALK.

Nej, dejligt som et digt,

men altfor stort og stćrkt og strengt for tiden.

Hvor kan en nutidsfrřken fylde ud

den tanke, navnet "Svanhild" i sig fatter?

Nej, kast det bort, som et forćldet skrud.

SVANHILD.

De tćnker nok pĺ sagakongens datter—

FALK.

Som skyldfri knustes under hestens hov.

SVANHILD.

Men sligt er jo forbudt i vor tids lov.

Nej, hřjt i sadlen! I min stille tanke

jeg drřmte tidt mig bĺren pĺ dens ryg,

jog ud i verden vidt, jog kćk og tryg,

mens vinden slog som frihedsflag dens manke!

FALK.

Ja det er gammelt. I den "stille tanke",

der ćnser ingen af os grind og skranke,

der rćddes ingen for at bruge sporen;—

i gerning holder vi os smukt til jorden;

thi livet er i grunden hvermand kćrt,

og der er ingen, som et dřdsspring vover!

SVANHILD

(livligt).

Jo, peg pĺ mĺlet, og jeg sćtter over!

Men da mĺ mĺlet vćre springet vćrd.

Et Kalifornien bag řrkensandet,—

hvis ikke, blir man, hvor man er, i landet.

FALK

(spottende).

Nĺ, jeg forstĺr Dem; det er tidens fejl.

SVANHILD

(varm).

Ja netop tidens! Hvorfor sćtte sejl,

nĺr ingen luftning stryger over fjorden?

FALK

(ironisk).

Ja hvorfor slide pisken eller sporen,

nĺr ingen gylden indsats stĺr som skćnk

til den, der river sig fra bord og bćnk

og jager fremad, bĺren hřjt i sadlen?

Slig fćrd for fćrdens skyld tilhřrer adlen,

og adelsfćrd i vor tid kaldes tant;

sĺ var nok meningen?

SVANHILD.

Ja, ganske sandt,

se pćretrćet, som ved gćrdet stĺr,—

hvor det er goldt og blomsterlřst iĺr.

Ifjor De skulde set, hvor det stod kćkt

med kronen krřget under frugtens vćgt.

FALK

(noget uviss).

Det vil jeg tro; men hvad er deraf lćren?

SVANHILD

(med finhed).

Ĺ, iblandt andet, at det fast er frćkt,

nĺr vor tids Sakarias krćver pćren.

Har trćet overblomstret sig ifjor,

sĺ mĺ iĺr ej fordres samme flor.

FALK.

Jeg vidste nok, De fandt det rette spor igen

i romantiken—bagud i historien.

SVANHILD.

Ja—vor tids dyd er af en anden slags.

Hvem ruster sig for sandhed nutildags?

Hvem er personens indsats vel tillags?

Hvor findes helten?

FALK

(ser skarpt pĺ hende).

Og hvor er valkyrien?

SVANHILD

(ryster pĺ hovedet).

Valkyrien bruges ej i dette land!

Da troen truedes ifjor i Syrien,

gik De da did som korsets svorne mand?

Nej, pĺ papiret var De varm som taler,—

og sendte "kirketidenden" en daler.

(Pause. Falk synes at ville svare, men holder inde og gĺr opover haven.)

SVANHILD

(betragter ham en stund, nćrmer sig og spřrger blidt).

Falk, er De vred?

FALK.

Nej visst; jeg gĺr og sturer,—

se, det er alt.

SVANHILD

(med tankefuld deltagelse).

De er som to naturer,—

to uforligte—

FALK.

Ja, det véd jeg vel.

SVANHILD

(heftigt).

Men grunden!

FALK

(med udbrud).

Grunden? Jo, fordi jeg hader

at gĺ omkring med frćkt udringet sjćl,

lig godtfolks kćrlighed i alle gader,—

at gĺ omkring med blottet hjertevarme,

som unge kvinder gĺr med nřgne arme!

De var den eneste,—De, Svanhild, De—

sĺ tćnkte jeg,—nĺ, den ting er forbi—

(vender sig efter hende, idet hun gĺr over mod lysthuset og ser ud.)

De lytter—?

SVANHILD.

Til en anden rřst, som taler,

hys! Hřrer De! hver kveld, nĺr solen daler,

da kommer flyvende en liden fugl,—

se der,—der kom den frem af lřvets skjul—

véd De, hvad fuldt og fast jeg tror? Hver den,

som her pĺ jord blev nćgtet sangens gave,

hun fik af Gud en liden fugl til ven—

for én kun skabt og for den enes have.

FALK

(tager en sten op fra jorden).

Da gćlder det, at fugl og ejer mřdes,

skal ej dens sang i fremmed have řdes.

SVANHILD.

Ja det er sandt; men jeg har fundet min.

Jeg fik ej ordets magt, ej sangerstemme;

men kvidrer fuglen i sit grřnne gemme,

det er som digte daled i mit sind—

nu ja—de dvćler ej—de flyver bort—

(Falk kaster stenen med heftighed; Svanhild udstřder et skrig.)

o Gud, der slog De den! Hvad har De gjort!

(iler ud til hřjre og kommer snart ind igen.)

O det var syndigt, syndigt!

FALK

(i lidenskabeligt oprřr).

Nej—kun řje

for řje, Svanhild,—ikkun tand for tand!

Nu fĺr De ingen hilsen fra det hřje,

og ingen gave mer fra sangens land.

Se, det er hevnen over Deres vćrk!

SVANHILD.

Mit vćrk?

FALK.

Ja Deres! Indtil denne time

slog i mit bryst en sangfugl kćk og stćrk.

Se—nu kan klokken over begge kime,—

De har den drćbt!

SVANHILD.

Har jeg?

FALK.

Ja, da De slog

min unge, glade sejrstro til jorden—

(foragteligt.)

da De forloved Dem!

SVANHILD.

Men sig mig dog!

FALK.

Ĺ ja, den ting er sagtens i sin orden;

han tar eksamen, fĺr sig straks en stilling,—

han gĺr jo til Amerika som prest—

SVANHILD

(i samme tone).

Og arver nok en ganske vakker skilling;—

ja, for det er vel Lind De mener?

FALK.

Bedst

mĺ De vel vide—

SVANHILD

(med dćmpet smil).

Ja, som brudens sřster

břr jeg jo—

FALK.

Gud! Det er ej Dem—!

SVANHILD.

Som hřster

hin lykkens overflod? Ak nej desvćrre!

FALK

(med nćsten barnlig glćde).

Det er ej Dem! O, priset vćre Gud!

O, han er god og kćrlig dog, Vorherre!

Jeg fĺr ej se Dem som en andens brud;—

det var kun smertens lys han vilde tćnde—

(vil gribe hendes hĺnd)

O hřr mig, Svanhild—hřr mig—

SVANHILD

(peger raskt mod baggrunden).

Se derhenne!

(hun gĺr henimod huset. Fra baggrunden kommer i det samme fru Halm, Anna, frřken Skćre, Guldstad, Styver og Lind. Under det foregĺende optrin er solen gĺet ned; landskabet ligger i tusmřrke.)

FRU HALM

(til Svanhild).

Nu har vi prestens lige pĺ minuttet.

Hvor blev du af?

FRŘKEN SKĆRE

(efter et blik pĺ Falk).

Du synes sĺ betuttet.

SVANHILD.

Lidt ondt i hodet; det gĺr over snart.

FRU HALM.

Og endda gĺr du her med hĺret bart?

Hold theen fćrdig; ryd sĺ op i stuen;

Pent mĺ her vćre, for jeg kender fruen.

(Svanhild gĺr ind i huset.)

STYVER

(til Falk).

Véd du besked om prestens politik?

FALK.

Jeg tror ej han for dyrtidstillćg stemmer.

STYVER.

Men dersom nu et lidet vink han fik

om versene, som jeg i pulten gemmer?

FALK.

Det mulig hjalp.

STYVER.

Ja gid,—for, tro du mig,

det kniber for os nu, vi bo skal sćtte.

De elskovssorger, de er ikke lette.

FALK.

Tilpas; hvad vilde du pĺ den galej!

STYVER.

Er elskov en galej?

FALK.

Nej ćgteskabet,

med lćnker, trćlleliv og frihedstabet.

STYVER

(da han ser, at frřken Skćre nćrmer sig).

Du kender ej den kapital, som bor

i kvindens tanker og i kvindens ord.

FRŘKEN SKĆRE

(sagte).

Tror du grossereren vil endossere?

STYVER

(gnaven).

Jeg véd ej visst endnu; jeg skal probere.

(de fjerner sig i samtale.)

LIND

(dćmpet til Falk, idet han nćrmer sig med Anna).

Jeg kan ej dy mig lćnger; i en fart

jeg forestille mĺ—

FALK.

Du burde tie,

og ingen uvedkommende indvie

i det, som eders er—

LIND.

Nĺ, det var rart;—

for dig, min medlogerende i huset,

jeg skulde holdt min unge lykke skjult!

Nej, nu, mit hode har fĺt hĺret gult,—

FALK.

Nu vil du gřre dig dit hode kruset?

Ja, kćre bedste ven, hvis det er meningen,

sĺ skynd dig blot og deklarer foreningen!

LIND.

Det har jeg ogsĺ tćnkt af flere grunde,

og deriblandt er én isćr af vćgt;

sćt for eksempel, at her findes kunde

en kurtisřr, som lusked om fordćkt;

sćt at hans hensigt trĺdte frem pĺtageligt,

som frieri; det var dog ubehageligt.

FALK.

Ja, det er sandt; jeg havde ganske glemt,

du var til noget hřjere bestemt.

Som elskovs friprest stĺr du midlertidigt;

sent eller tidlig skal der avanceres;

men det er selv mod skik og vedtćgt stridigt,

om allerede nu du ordineres.

LIND.

Ja dersom ej grossereren—

FALK.

Hvad han?

ANNA

(undseligt).

Ĺ, det er noget, Lind kun ind sig bilder.

LIND.

Sig ikke det; det aner mig han skiller

mig ved min lykke, nĺr og hvor han kan.

Den fyr er jo en daglig gćst herude,

er rig og ugift, fřrer jer omkring;

kort sagt, min elskte, der er tusend ting,

som ej kan andet os end ondt bebude.

ANNA

(med et suk).

O det var synd; her var sĺ godt idag.

FALK

(deltagende til Lind).

Ja slip ej lykken for en rodlřs grille;

vent i det lćngste fřr du toner flag.

ANNA.

Gud! Frřken Skćre ser pĺ os; ti stille!

(hun og Lind fjerner sig til forskellige kanter.)

FALK

(ser efter Lind).

Der gĺr han til sin ungdoms nederlag.

GULDSTAD

(som imidlertid har stĺet ved trappen i samtale med fru Halm og frřken Skćre, nćrmer sig og slĺr ham pĺ skuldren).

Nĺ, stĺr man her og grunder pĺ et digt?

FALK.

Nej, pĺ et drama.

GULDSTAD.

Det var da som fanden;—

jeg trode ej, De gav Dem af med sligt.

FALK.

Nej, dette her er ogsĺ af en anden,

en ven af mig, ja af os beggeto;—

en fejende forfatter kan De tro.

Tćnk Dem, fra middagstider og til kveld

han digtet har en hel idyl til ende.

GULDSTAD

(polisk).

Og slutningen er god!

FALK.

De véd da vel

at teppet falder fřrst—med ham og hende.

Men det er blot en del af trilogien;

bagefter kommer nok forfattersvien,

nĺr nummer to, forlovelsens komedie,

skal digtes gennem lange akter fem,

og stoffets trĺd skal spindes ud af dem

til ćgteskabets drama, som det tredje.

GULDSTAD

(smilende).

Man skulde tro forfatterlyst var smitsom.

FALK.

Sĺ? Hvorfor det?

GULDSTAD.

Jeg mener for sĺ vidt som

jeg ogsĺ gĺr og grunder pĺ en digtning,—

(hemmelighedsfuldt.)

en faktisk en,—foruden alskens svigtning.

FALK.

Og hvem er helten, om man spřrge třr?

GULDSTAD.

Det siger jeg imorgen, ikke fřr.

FALK.

Det er Dem selv!

GULDSTAD.

Tror De, som slig, mig duelig?

FALK.

En bedre helt var sikkert ikke mulig.

Men nu heltinden? Hun skal sikkert hentes

fra landets friluft, ej fra byens kvalm?

GULDSTAD

(truer med fingeren).

Hys,—det er knuden og med den mĺ ventes!—

(slĺr over i en anden tone.)

Sig mig, hvad synes De om frřken Halm?

FALK.

Ĺ, hende kender De visst meget bedre;

min dom kan hverken skćmme eller hćdre.—

(smilende.)

Men vogt Dem bare, at det ej gĺr galt

med dette "digt", hvorom De har fortalt.

Sćt at jeg kunde Deres tillid svige

og omkalfatre udfald og intrige.

GULDSTAD

(godmodigt).

Nĺ ja, sĺ vilde jeg mit Amen sige.

FALK.

Det er et ord?

GULDSTAD.

De er jo mand af faget;

det var jo dumt, om Deres hjćlp blev vraget

af en, der regnes mĺ til fuskerlaget.

(gĺr op mod baggrunden.)

FALK

(i forbigĺende til Lind).

Du havde ret; grossereren gĺr om

med morderplaner mod din unge lykke.

(fjerner sig.)

LIND

(dćmpet til Anna).

Der kan du se, at ej min frygt var tom;

vi mĺ pĺ timen ud med sproget rykke.

(de nćrmer sig fru Halm, der tilligemed frřken Skćre stĺr ved huset.)

GULDSTAD

(i samtale med Styver).

Et dejligt vejr ikveld.

STYVER.

Ĺ ja sĺmćn,

nĺr man er oplagt—

GULDSTAD

(spřgende).

Er der galt pĺfćrde

med Deres kćrlighed?

STYVER.

Ej just med den—

FALK

(der er kommen til).

Men med forlovelsen?

STYVER.

Det kunde vćre.

FALK.

Hurra; du er da ikke blank og bar

for poesiens smĺmynt, kan jeg hřre!

STYVER

(střdt).

Jeg skřnner ej, hvad poesien har

med mig og min forlovelse at gřre.

FALK.

Du skal ej skřnne det; hvis elskov grunder

sit eget vćsen ud, da gĺr den under.

GULDSTAD

(til Styver).

Men er det noget, som kan rettes pĺ,

sĺ ud med det.

STYVER.

Ja, jeg har hele dagen

funderet pĺ at foredrage sagen,

men kan ej frem til konklusionen nĺ.

FALK.

Jeg hjćlper dig og skal mig fatte kort:

Alt fra du op til kćreste var rykket,

sĺ har du fřlt dig, sĺ at sige, trykket—

STYVER.

Ja det til sine tider endog hĺrdt.

FALK

(vedblivende).

Har fřlt dig svćrt betynget af forpligtelser,

som du gav fanden, hvis det blot gik an;

se det er tingen.

STYVER.

Hvad er det for sigtelser!

Jeg har fornyet som en punktlig mand;

(henvendt til Guldstad.)

men mere kommer til i nćste mĺned;

nĺr man sig gifter, fĺr man jo en kone—

FALK

(glad).

Nu er pĺny din ungdomshimmel blĺnet,

det var en genklang af din sangtids tone!

Sĺ skal det vćre; jeg forstod det straks;

du trćngte blot til vinger og en saks!

STYVER.

En saks?

FALK.

Ja, viljesaksen, for at klippe

hvert bĺnd itu, sĺ bort du kunde slippe,

og flyve ud—

STYVER

(i vrede).

Nej, nu blir du for grov!

At sigte mig for brudd pĺ statens lov!

Jeg skulde tćnke pĺ at absentere mig?

Sligt er jo attentat pĺ at blamere mig,—

verbalinjurier!

FALK.

Men er du gal!

Hvad er din mening da? Sĺ tal dog—tal!

GULDSTAD

(leende til Styver).

Ja, selv De kommer til at klare tanken!

hvad handles om?

STYVER

(griber sig sammen).

Et lĺn i sparebanken.

FALK.

Et lĺn!

STYVER

(hurtig til Guldstad).

Ja egentlig en endossent

for hundred daler eller sĺ omtrent.

FRŘKEN SKĆRE

(der imidlertid har stĺet hos fru Halm, Lind og Anna)

Ĺ nej, jeg gratulerer! Gud, hvor dejligt!

GULDSTAD.

Hvad er der nu!

(gĺr hen til damerne.)

STYVER.

Det var da ubelejligt.

FALK

(slĺr overgivent armen om hans nakke).

Hurra; trompetens lyd forkynder sřdt,

at dig en broder er i Amor fřdt!

(drager ham med sig til de andre.)

FRŘKEN SKĆRE

(overvćldet til herrerne).

Tćnk, Lind og Anna,—tćnk Dem, han har fĺt hende!

Nu er de kćrester!

FRU HALM

(med rřrelsens tĺrer, medens parret řnskes tillykke).

Det er den ottende,

som gĺr forsřrget ud fra dette hus;

(rettet mod Falk.)

syv sřsterdřtre,—alle med logerende—

(angribes for stćrkt og holder třrklćdet for řjnene.)

FRŘKEN SKĆRE

(til Anna).

Nĺ, her vil komme nok af gratulerende!

(kćler for hende og er bevćget.)

LIND

(griber Falks hćnder).

Min ven, jeg gĺr som i en salig rus!

FALK.

Hys;—som forlovet mand du medlem er

af salighedens mĺdeholdsforening;

lyd laugets love;—ingen orgier her!

(vender sig til Guldstad med et anstrřg af ondskabsfuld deltagelse.)

Nĺ, herr grosserer!

GULDSTAD

(fornřjet).

Efter min formening

spĺr dette lykke for dem begge to.

FALK

(ser studsende pĺ ham).

De bćr jo sorgen med prisvćrdig ro.

Det glćder mig.

GULDSTAD.

Hvad mener De, hřjstćrede?

FALK.

Jeg mener blot, at eftersom De nćrede

forhĺbning for Dem selv—

GULDSTAD.

Sĺ? Gjorde jeg?

FALK.

Ja, i det mindste var De nćr pĺ vej;

De nćvnte frřken Halm; her stod De jo

og spurgte—

GULDSTAD

(smilende).

Ja, men er der ikke to?

FALK.

Det er—den anden, sřsteren, De mener!

GULDSTAD.

Ja, sřsteren, den anden,—netop hende.

Lćr denne sřster nćrmere at kende,

og dřm sĺ selv, om ikke hun fortjener

at lćgges mćrke til en smule mer,

end her i huset nu for tiden sker.

FALK

(koldt).

Hun har visst alle gode egenskaber.

GULDSTAD.

Just ikke alle; selskabstonen har

hun ej det rette greb pĺ; der hun taber—

FALK.

Ja det er slemt.

GULDSTAD.

Men hvis fru Halm blot tar

en vinter til det, vćdder jeg hun viger

for ingen anden.

FALK.

Nej, den ting er klar.

GULDSTAD

(leende).

Ja, det er mćrkeligt med unge piger!

FALK

(lystig).

De er som vinterrugens sćd at se;

de spirer uformćrkt i frost og sne.

GULDSTAD.

Fra jul er balsalonen deres hjem—

FALK.

Der gřdsles med skandaler og med blamer—

GULDSTAD.

Og nĺr sĺ forĺrsvarmen bryder frem—

FALK.

Sĺ skyder op smĺbitte grřnne damer!

LIND

(trćder til og griber Falks hćnder).

Hvor klogt jeg gjorde; over al forstand—

jeg fřler mig sĺ lykkelig og sikker!

GULDSTAD.

Se der er kćresten; fortćl hvordan

man sig som nyforlovet elsker skikker!

LIND

(ubehageligt berřrt).

Sligt drřftes nřdigt med en tredjemand.

GULDSTAD

(spřgende).

I slet humřr! Jeg skal til Anna klage.

(nćrmer sig damerne.)

LIND

(ser efter ham).

Hvor kan man sligt et menneske fordrage!

FALK.

Du tog for resten fejl af ham,—

LIND.

Ja sĺ?

FALK.

Det var ej Anna, som han tćnkte pĺ.

LIND.

Hvad! Var det Svanhild?

FALK.

Ja, det véd jeg ikke.

(med et lunefuldt udtryk.)

Tilgiv mig, martyr for en fremmed sag!

LIND.

Hvad mener du?

FALK.

Sig, har du lćst idag

avisen?

LIND.

Nej.

FALK.

Jeg skal dig bladet skikke;

der stĺr om en, som fik, pĺ skćbnens bud,

sin gode friske kindtand trukket ud,

fordi en fćtter af ham led af tandvćrk.

FRŘKEN SKĆRE

(ser ud til venstre).

Der kommer presten!

FRU HALM.

Vil De se hvor mandstćrk!

STYVER.

Fem, seks, syv, otte břrn—

FALK.

Det var ubćndigt!

FRŘKEN SKĆRE.

Uf, sligt mĺ nćsten kaldes uanstćndigt!

(Man har imidlertid hřrt en vogn stanse udenfor til venstre. Presten, hans kone og otte smĺpiger, alle i rejsetřj, kommer ind én for én.)

FRU HALM

(iler de kommende imřde).

Velkommen, hjerteligt velkommen!

STRĹMAND.

Tak!

FRU STRĹMAND.

Her er visst gćstebud—

FRU HALM.

Ĺ, hvilken snak!

FRU STRĹMAND.

For gřr vi bryderi—

FRU HALM.

Nej ingenlunde;

De kommer sĺ tilpas, som tćnkes kunde;

min datter Anna blev forlovet just.

STRĹMAND

(ryster Annas hĺnd med salvelse).

Sĺ lad mig vidne;—elskov,—kćrligheden,—

det er en skat, som ikke mřl og rust

fortćre kan,—hvis der er noget ved den.

FRU HALM.

Men hvor det dog var smukt, De tog de smĺ

herind til byen med Dem.

STRĹMAND.

Fire spćde

vi har foruden disse her.

FRU HALM.

Ja sĺ.

STRĹMAND.

Tre af dem er for smĺ til allerede

at fatte tabet af en kćrlig fader

i stortingstiden.

FRŘKEN SKĆRE

(til Fru Halm, idet hun tager farvel).

Nu jeg Dem forlader.

FRU HALM.

Ĺ, hvorfor vil De alt sĺ tidlig gĺ?

FRŘKEN SKĆRE.

Jeg mĺ til byen og fortelle nyheden;

hos Jensens véd jeg man gĺr sent til ro;

jo, tanterne blir glade, kan De tro.

Min sřde Anna, skil dig nu ved blyheden;—

imorgen er det sřndag; gratulanter

vil strřmme over dig fra alle kanter!

FRU HALM.

Godaften da!

(til de řvrige.)

De har vel ej imod

en drĺbe the? Fru Strĺmand, vćr sĺ god!

(Fru Halm, Strĺmand, hans kone og břrn, samt Guldstad, Lind og Anna gĺr ind i huset.)

FRŘKEN SKĆRE

(idet hun tager sin kćrestes arm).

Nu vil vi svćrme! Styver, ser du hist,

hvor Luna sidder svřmmende pĺ tronen!

Nej, men du ser jo ikke!

STYVER

(tver).

Ĺ jo visst;

jeg tćnkte bare pĺ obligationen.

(De gĺr ud til venstre. Falk, der under det foregĺende ufravendt har betragtet Strĺmand og hans kone, blir alene tilbage i haven. Det er nu fuldkommen aften; inde i huset er tćndt lys.)

FALK.

Alt er som afbrćndt, dřdt;—en trřstlřs jammer—!

Slig gĺr man gennem verden, to og to;

tilhobe stĺr de, som de sorte stammer,

en skogbrand levned pĺ den řde mo;—

sĺ langt, som synet rćkker, er kun třrke,—

o, bringer ingen livets friske grřnt!

(Svanhild kommer ud pĺ altanen med et blomstrende rosentrć, som hun sćtter pĺ rćkvćrket.)

Jo én—jo én—!

SVANHILD.

Falk! Stĺr De her i mřrke?

FALK.

Og er ej rćd? Nej, mřrket er just skřnt.

Men sig mig, rćddes ikke De derinde,

hvor lampen lyser pĺ de gustne lig—

SVANHILD.

O fy!

FALK

(ser efter Strĺmand, som viser sig ved vinduet).

Han fordum var pĺ mod sĺ rig;

han stred med verden om en elsket kvinde;

som vedtćgts kirkestormer manden gjaldt,

hans kćrlighed slog ud i glade sange—!

Se pĺ ham nu! I kisteklćder lange,—

et tobensdrama om, hvor dybt han faldt!

Og fruentimret med det slunkne skřrt,

med skćve sko, som klasker under hćlene,

hun er den vingemř, som skulde fřrt

ham ind til samfundsliv med skřnhedssjćlene.

Hvad er igen af flammen? Nćppe rřgen!

Sic transit gloria amoris, frřken!

SVANHILD.

Ja, det er uselt, uselt dog, det hele:

jeg véd ej nogens lod, jeg vilde dele.

FALK

(rask).

Nu vel, vi to gřr oprřr mod en orden,

som ej naturens er, men kunstigt skabt!

SVANHILD

(ryster pĺ hovedet).

Da, tro De mig, vort forbunds sag var tabt,

sĺ visst, som det, vi trćder pĺ, er jorden.

FALK.

Nej, der er sejr, hvor to gĺr frem i enighed.

Vi vil ej sogne mer til platheds kirke,

som led af trivialitetens menighed!

Se, mĺlet for personlighedens virke

er dog at stĺ selvstćndig, sand og fri.

Det svigter ikke jeg og ikke De.

Et sjćleliv i Deres ĺrer banker,

De ejer varme ord for stćrke tanker.

De vil ej tĺle formens snřrliv lagt

om Deres hjerte, frit mĺ det pulsere;

De fik ej stemme til at sekundere

i fćlleskoret efter vedtćgts takt.

SVANHILD.

Og tror De ikke smerten mangen gang

mit syn har mřrknet og gjort barmen trang?

Jeg vilde bryde mine egne veje—

FALK.

Ja, i den stille tanke?

SVANHILD.

Nej, i dĺd.

Men sĺ kom tanterne med gode rĺd,—

de skulde sagen drřfte, granske, veje—

(nćrmere)

den stille tanke, siger De; nej kćkt et

forsřg jeg vovede—som malerinde.

FALK.

Og sĺ?

SVANHILD.

Det glap, thi evnen var mig nćgtet;

men frihedstrangen lod sig ikke binde;

bag stafeliet sřgte den teatret—

FALK.

Den plan blev sagtens ogsĺ omkalfatret?

SVANHILD.

Ja efter forslag af den ćldste tante;

hun foretrak en plads som gouvernante—

FALK.

Men dette her har ingen fřr mig sagt!

SVANHILD.

Naturligvis, de tog sig vel i agt.

(med et smil.)

De frygted nok, "min fremtid" skulde lide,

hvis unge herrer fik den sag at vide.

FALK

(ser en stund pĺ hende med tankefuld deltagelse).

Jeg ante lćngst, at Deres lod blev slig.—

Jeg mindes grant, da fřrste gang jeg sĺ Dem,

hvor lidt De tyktes mig de andre lig,

og hvor fast ingen evned at forstĺ Dem.

Om bordet sad det pyntelige lag,

hvor theen dufted,—passiaren surred,

mens frřkner rřdmed og mens herrer kurred,

lig tamme duer pĺ en lummer dag.

Religionens og moralens sag

blev talt af modne mřer og matroner,

og husligheden prist af unge koner,

mens De stod ensom, lig en fugl pĺ tag.

Og da sĺ sladderen til slut var steget

til thevandsbakkanal og prosasvir,—

da skinned De som sřlvet, vćgtigt prćget,

imellem stemplet kobber og papir.

De var en mynt ifra et fremmed rige,

blev her beregnet efter anden kurs,

var neppe gangbar i en kvik diskurs

om vers og smřr og kunst og mer deslige.

Da—just som frřken Skćre havde ordet—

SVANHILD

(med et alvorligt anstrřg).

Mens kćresten stod bag, som ridder bold,

og bar sin hat pĺ armen lig et skjold—

FALK.

Da nikked Deres moder over bordet:

"Drik, Svanhild, fřrend theen bliver kold".

Og De drak theen ud, den lunkne, vamle,

som den blev nydt af unge og af gamle.

Men navnet tog mig i det samme nu;

den vilde Vřlsungsaga med sin gru,

med sine faldne ćtters lange rćkke,

mig tyktes ind i vor tid sig at strćkke;

jeg sĺ i Dem en Svanhild nummer to,

i andre former, efter tiden lempet.

Bag reglens lřgnflag er for lćnge kćmpet,

nu fordrer fylkingen forlig og ro;

men hĺnes loven i en samtids brřde,

da mĺ for slćgtens synd en skyldfri blřde.

SVANHILD

(med let ironi).

Jeg tćnkte mindst, at slige fantasier,

sĺ blodige, fik liv i thevandsdunst;

men det er sagtens Deres mindste kunst

at hřre ĺnders rřst, hvor ĺnden tier.

FALK

(bevćget).

Nej, le ej, Svanhild; bagved Deres spot

der glitrer tĺrer,—o, jeg ser det godt.

Og jeg ser mer; er De i střvet trĺdt,

og ćltet til et ler, hvis form ej huskes,

da skal af hver en tusendkunstner fuskes

med modellerkniv plumpt og dumt og rĺt.

Vorherres gerning verden plagierer,

den skaber Dem pĺny—i eget billed;

den ćndrer, lćgger til, tar fra, formerer.

Og er De slig pĺ postamentet stillet,

da jubler den: Se nu er hun normal!

Se hvilken plastisk ro; som marmor sval!

Bestrĺlt af lys fra lampen og fra kronen

hun passer dejligt til dekorationen!

(griber lidenskabelig hendes hĺnd.)

Men skal De ĺndigt dř, da lev forinden!

Vćr min i Herrens vĺrlige natur;

De kommer tidsnok i det gyldne bur.

Der trives damen, men der sygner kvinden,

og ene hende elsker jeg i Dem.

Lad andre fĺ Dem i det nye hjem;

men her, her sprang min fřrste livsvĺr ud,—

her skřd mit sangertrć de fřrste skud;

her fik jeg vingers flugt;—hvis De ej svigter,

jeg véd det, Svanhild,—her, her blir jeg digter!

SVANHILD

(blidt bebrejdende, idet hun trćkker hĺnden til sig).

O, hvorfor siger De mig dette nu?

Det var sĺ smukt, nĺr vi i frihed mřdtes.

De skulde tiet; skal da lykken střttes

af lřftets ord, for ej at gĺ itu!

Nu har De talt, og nu er alt forbi.

FALK.

Nej, jeg har pegt pĺ mĺlet, sćt nu over,

min stolte Svanhild,—hvis De springet vover.

Vćr kćk; vis, De har mod at vćre fri!

SVANHILD.

At vćre fri?

FALK.

Ja, det er netop frihed,

at gřre heltud fyldest i sit kald;

og De, det véd jeg, blev af himlen viet

til vćrn for mig mod skřnheds syndefald.

Jeg mĺ, som fuglen jeg blev opkaldt efter,

mod vinden stige, skal jeg hřjden nĺ;

De er den luftning, jeg kan vugges pĺ;

ved Dem fĺr fřrst min vinge bćrekrćfter.

Vćr min, vćr min, til De blir verdens eje,—

nĺr lřvet falder, skilles vore veje.

Syng Deres sjćlerigdom i mig ind,

og jeg skal give digt for digt tilbage;

sĺ kan De ćldes under lampeskin,

som trćet gulner, uden kval og klage.

SVANHILD

(med undertrykt bitterhed).

Jeg kan ej takke for den gode vilje,

skřnt klart den viser Deres hjertelag.

De ser pĺ mig, som barnet pĺ en silje,

der skćres kan til flřjte for en dag.

FALK.

Ja, det er bedre end i sumpen stĺ,

til hřsten kvćler den med tĺger grĺ.

(heftigt)

De mĺ! De skal! Ja, det er Deres pligt

at skćnke mig, hvad Gud Dem gav sĺ rigt.

Hvad De kun drřmmer, gror i mig til digt!

Se fuglen der,—uvittigt jeg den slog;

den var for Dem, som sangens břgers bog.

O, svigt mig ikke; syng for mig som den,—

mit liv skal give digt for sang igen!

SVANHILD.

Og nĺr De kan mig, og nĺr jeg er tom

og sunget har min sidste sang fra grenen,—

hvad sĺ?

FALK

(betragter hende).

Hvad sĺ? Nĺ ja, sĺ husk Dem om.

(peger ud i haven.)

SVANHILD

(sagte).

O ja, jeg husker De kan bruge stenen.

FALK

(ler hĺnligt).

Det er den frihedssjćl De pralte med,—

den, som gad vove, nĺr kun mĺlet var der!

(med styrke.)

Jeg har Dem mĺlet vist; giv nu et svar, der

for evigt strćkker til.

SVANHILD.

De svaret véd:

Pĺ Deres veje kan jeg aldrig nĺ Dem.

FALK

(koldt afbrydende).

Sĺ nok om den ting; lad sĺ verden fĺ Dem.

SVANHILD

(har i taushed vendt sig fra ham. Hun střtter hćnderne mod altanens rćkvćrk og hviler hovedet pĺ dem).

FALK

(gĺr nogle gange frem og tilbage, tar en cigar op, stanser nćr ved hende og siger efter en pause):

De finder visst, at det er meget latterligt,

hvad jeg har underholdt Dem med ikveld?

(holder inde som for at vente pĺ svar. Svanhild tier.)

Jeg har forlřbet mig, jeg ser det vel;

De kan kun fřle sřsterligt og datterligt;—

herefter taler jeg med hansker pĺ,

slig vil vi to hinanden bedst forstĺ.—

(venter lidt; men da Svanhild blir ubevćgelig stĺende, vender han sig og gĺr over til hřjre.)

SVANHILD

(lřfter hovedet efter en kort taushed, ser fast pĺ ham og nćrmer sig).

Nu vil jeg sige Dem et alvorsord

til tak for frelsens hĺnd, De vilde rakt mig.

De brugte fřr et billed, som har vakt mig

til klar forstand pĺ Deres "flugt fra jord".

De ligned Dem med falken, der mĺ stćvne

mod vinden, dersom den skal hřjden nĺ;

jeg var det vift, der bar Dem mod det blĺ,—

foruden mig var magtlřs Deres evne.—

Hvor jammerligt! Hvor smĺt i et og alt,—

ja latterligt, som selv til slut De aned!

I frugtbar jordbund lignelsen dog faldt;

thi for mit syn en anden frem den maned,

der ej, som Deres, hinker lam og halt.

Jeg sĺ Dem, ej som falken, men som dragen,

som digterdrage, dannet af papir,

hvis eget jeg en biting er og blir,

mens sejlgarnssnoren udgřr hovedsagen.

Den brede brystning var som skreven fuld

af fremtidsveksler pĺ poetisk guld;

hver vinge var en bundt af epigrammer,

som slĺr i vejr og vind, men ingen rammer;

den lange hale var et tidens digt,

der skulde synes slćgtens fejl at piske,

men som kun drev det til sĺ smĺt at hviske

om et og andet, der har brudt sin pligt.

Slig lĺ De magteslřs for mig og bad:

"Ĺ, sćt mig op i vester eller řster!

Ĺ, lad tilvejrs mig gĺ med mine kvad,

selv om det koster skćnd af mor og sřster!"

FALK

(knytter hćnderne i stćrk indre bevćgelse)

Ved Gud i himmelen—!

SVANHILD.

Nej, tro mit ord,

til slig en břrneleg er jeg for stor;

men De, som fřdtes til en ĺndens dĺd,—

De nřjes med en flugt mod skyens kyster

og hćnger Deres digtliv i en trĺd,

som jeg kan slippe nĺr og hvor jeg lyster!

FALK

(raskt).

Hvad skriver vi idag?

SVANHILD

(mildere).

Se, det er smukt;

lad denne dag en mćrkedag Dem vćre;

lad farten gĺ for egne vingers flugt,

sĺ fĺr det enten briste eller bćre.

Papirets digtning hřrer pulten til,

og kun den levende er livets eje;

kun den har fćrdselsret pĺ hřjdens veje;

men vćlg nu mellem begge den De vil.

(nćrmere ved ham.)

Nu har jeg gjort, som fřr De bad mig om:

jeg sunget har min sidste sang fra grenen;

det var min eneste; nu er jeg tom;

hvis nu De lyster, kan De kaste stenen!

(hun gĺr ind i huset; Falk blir ubevćgelig stĺende og ser efter hende; langt ude pĺ vandet skimtes en bĺd, derfra hřres fjernt og dćmpet fřlgende:)

KOR.

Jeg spiler min vinge, hejser mit sejl,
suser som řrn over livssjřens spejl;
agter gĺr mĺgernes skare.
Overbord med fornuftens ballast kun!
Kanhćnde jeg sejler min skude pĺ grund;
men sĺ er det dog dejligt at fare!

FALK

(adspredt, farer op af sine tanker).

Hvad? sang? Nĺ ja—det er nok Linds kvartet,

den řver jublen ind; se det er ret!

(til Guldstad, som kommer ud med en střvfrakke pĺ armen.)

Nĺ, herr grosserer,—lister man sig vćk?

GULDSTAD.

Ja. Lad mig bare fřrst fĺ pĺ mig frakken;

vi upoeter tĺler ikke trćk,

hos os slĺr aftenluften sig pĺ nakken.

Godnat!

FALK.

Grosserer! Fřr De gĺr,—et ord!

Peg pĺ en gerning for mig, men en stor—!

Pĺ livet lřs—!

GULDSTAD

(med ironisk eftertryk).

Nĺ, gĺ De lřs pĺ livet,

sĺ skal De se, det gĺr pĺ livet lřs.

FALK

(ser tankefuld pĺ ham og siger langsomt):

Der er i kort begreb programmet givet.

(udbryder livligt.)

Nu er jeg vĺgnet af den tomme dřs,

nu har jeg kastet livets store terning,

og De skal se,—ja fanden ta mig—

GULDSTAD.

Fy,

band ikke; sligt gřr ej en flue sky.

FALK.

Nej, ikke ord, men gerning, bare gerning!

Vorherres arbejdsplan jeg vender om—

seks ugedage spildtes med at gabe;

min verdensbygning ligger endnu tom;—

imorgen, sřndag—hej, da vil jeg skabe!

GULDSTAD

(leende).

Ja, lad mig se, at De med kraft tar fat;

men gĺ nu ind og lćg Dem fřrst, godnat!

(gĺr ud til venstre. Svanhild ses i vćrelset over verandaen, hun lukker vinduet og ruller gardinet ned.)

FALK.

Nej, nu til dĺd; for lćnge har jeg sovet.

(ser op til Svanhilds vindu og udbryder som greben af en stćrk beslutning:)

Godnat! Godnat! Drřm sřdt i denne nat;

imorgen, Svanhild, er vi to forlovet.

(gĺr raskt ud til hřjre; fra vandet lyder atter:)

KORET.

Kanhćnde du sejler din skude pĺ grund;
men sĺ er det dog dejligt at fare!

(Bĺden glider langsomt videre, idet teppet falder.)

ANDEN AKT.

(Sřndag eftermiddag. Pyntede damer og herrer drikker kaffe pĺ altanen. Gennem de ĺbne glasdřre ses flere af gćsterne inde i havestuen; derfra hřres fřlgende:)

KOR.

Velkommen i vort, de forlovedes, lag!
Nu kan I elske for ĺbne dřre,
nu kan I favnes den lange dag,
nu kan I kysses efter behag;—
frygt ikke lytterens řre.

Nu kan I svćrme sĺ dejligt, I to;
det har I lov til ude og hjemme.
Nu kan jer kćrlighed frit sćtte bo;
plej den og vand den og lad den sĺ gro;
vis os nu pent I har nemme!

FRŘKEN SKĆRE

(inde i stuen).

Nej, at jeg ikke skulde vidst det, Lind;

jeg skulde drillet Dem!

EN DAME

(sammesteds).

Uf, ja, hvor grćmmeligt!

EN ANDEN DAME

(i dřren).

Han skrev vel, Anna?

EN TANTE.

Nej!

FRŘKEN SKĆRE.

Det gjorde min.

EN DAME

(pĺ altanen).

Anna, hvor lćnge har det vćret hemmeligt?

(lřber ind i stuen.)

FRŘKEN SKĆRE.

Imorgen mĺ du ud og křbe ring.

FLERE DAMER

(ivrigt).

Vi skal ta mĺl af ham!

FRŘKEN SKĆRE.

Snak om en ting;

det skal hun selv.

FRU STRĹMAND

(pĺ altanen til en dame med hĺndarbejde).

De syr med attersting?

HUSJOMFRUEN

(i dřren, med en brikke).

En halv kop kaffe til?

EN DAME.

Ja tak, en drĺbe.

FRŘKEN SKĆRE.

Hvor heldigt, at du fĺr din nye kĺbe

til nćste uge, nĺr I skal omkring.

EN ALDRENDE DAME

(i stuen ved vinduet).

Nĺr gĺr vi sĺ i udstyrsmagasinet?

FRU STRĹMAND.

Hvad er vel prisen nu pĺ postelinet?

EN HERRE

(til nogle damer pĺ altanen).

Lćg mćrke til herr Lind med Annas hanske.

NOGLE AF DAMERNE

(med hřjrřstet glćde).

Ved Gud, han kyssed den!

ANDRE

(ligesĺ, idet de springer op).

Hvad! Er det sandt!

LIND

(viser sig, rřd og forlegen indenfor dřren).

Ĺ hvilken snak!

(fjerner sig)

FRŘKEN SKĆRE.

Jo visst, jeg sĺ det grant!

STYVER

(i dřren med en kaffekop i den ene hĺnd og en tvebak i den anden).

Nej, man mĺ ikke faktum sĺ forvanske;

jeg attesterer, vidnerne tar fejl.

FRŘKEN SKĆRE

(indenfor og uden at ses).

Kom, Anna; stil dig foran dette speil!

NOGLE DAMER

(rĺbende).

De ogsĺ, Lind!

FRŘKEN SKĆRE.

Ryg imod ryg! Lidt nřjere!

DAMERNE PĹ ALTANEN.

Kom, lad os se, hvor meget han er hřjere.

(Alle lřber ind i havestuen; latter og hřjrřstet passiar hřres en stund derinde.)

FALK.

(som under det foregĺende optrin har spadseret omkring i haven, kommer nu frem i forgrunden, stanser og ser ind, til larmen nogenlunde har lagt sig).

Der slagter de en elskovs poesi.—

Hin fusker, som stak koen ubehćndigt,

sĺ den i dřden pintes unřdvendigt,

han fik sit vand og brřd i dage ti;

men disse—disse der—, de slipper fri.

(knytter hĺnden.)

Jeg kunde fristes til—; hys, tomt er ordet;

kun handling fra idag, det har jeg svoret.

LIND

(kommer hastig og forsigtigt ud af dřren).

Nĺ, Gud ske lov, nu taler de om smagen;

nu kan jeg slippe—

FALK.

Hej, du er da tryg

pĺ lykken; řnskesvćrmen, tćt, som myg,

har surret op og ned her hele dagen.

LIND.

De mener det sĺ vel, den hele flok;

skřnt noget mindre kunde vćre nok.

Den andel, som de tar, er nćsten trćttende;

at slippe bort en stund vil vćre lettende.

(vil gĺ ud til hřjre.)

FALK.

Hvor gĺr du?

LIND.

Ned pĺ hyblen, har jeg tćnkt.

Bank pĺ, ifald du finder dřren stćngt.

FALK.

Men skal jeg ikke hente Anna ud til dig?

LIND.

Nej,—vil hun noget, sender hun nok bud til mig.

Vi taltes ved igĺr til langt pĺ nat;

da fik jeg hende sagt omtrent det vigtigste;

desuden synes jeg, det er det rigtigste,

at omgĺs sparsomt med sin lykkes skat.

FALK.

Ja, du har ret; man břr for dybt ej gribe

til dagligbrug—

LIND.

Hys, lad mig komme vćk.

Nu skal jeg fĺ mig en fornuftig pibe;

jeg har ej rřgt tre hele dřgn i trćk.

Mit blod har vćret i en slig bevćgelse;

jeg gik og skalv for at hun skulde vrage mig—

FALK.

Ja, du kan trćnge til lidt vederkvćgelse.

LIND.

Og du kan tro, at knasteren skal smage mig.

(gĺr ud til hřjre. Frřken Skćre og nogle andre damer kommer fra havestuen.)

FRŘKEN SKĆRE

(til Falk).

Det var visst ham, der gik?

FALK.

Ja, det var vildtet.

NOGLE DAMER.

At lřbe fra os!

ANDRE.

Fy, det er da skam!

FALK.

Han er lidt sky endnu, men blir nok tam,

nĺr han en ugestid har bĺret skiltet.

FRŘKEN SKĆRE

(ser sig om).

Hvor sidder han?

FALK.

Nu sidder han pĺ kvisten

i havehuset, i vor fćlles rede;

(břnligt.)

men De mĺ ikke drive ham dernede;

ĺ lad ham puste ud!

FRŘKEN SKĆRE.

Nu vel; men fristen

blir ikke lang.

FALK.

Ĺ, giv ham et kvarter,—

sĺ kan De forfra jo begynde legen.

Nu er han inde i en engelsk prćken—

FRŘKEN SKĆRE.

En engelsk—?

DAMERNE.

Ĺ, De narrer os! De ler!

FALK.

For ramme alvor. Han er fast bestemt pĺ

at modta kald etsteds blandt emigranterne,

og derfor—

FRŘKEN SKĆRE

(forskrćkket).

Gud, han har da ikke gemt pĺ

det gale indfald?

(til damerne.)

Rĺb pĺ alle tanterne!

Hent Anna og fru Strĺmand og fru Halm!

NOGLE DAMER

(i bevćgelse).

Ja, sligt mĺ hindres!

ANDRE.

Vi mĺ gřre kvalm!

FRŘKEN SKĆRE.

Der er de; Gud ske lov;

(til Anna, der kommer fra havestuen sammen med presten, hans kone og břrn, Styver, Guldstad, fru Halm og de řvrige gćster.)

Véd du, hvad Lind

er fast bestemt pĺ i sit stille sind?

At gĺ som prest derover—

ANNA.

Ja, jeg véd.

FRU HALM.

Og du har lovet ham—!

ANNA

(forlegen).

At rejse med.

FRŘKEN SKĆRE

(oprřrt).

Sĺ har han snakket for dig!

DAMERNE

(slĺr hćnderne sammen).

Nej,—hvor snedig!

FALK.

Men husk den indre trang hos ham—!

FRŘKEN SKĆRE.

Ja, Gud;

den fřlger man, nĺr man er lřs og ledig;

men en forlovet fřlger blot sin brud.—

Nej, sřde Anna, tćnk dig om i tide;

du er i hovedstaden barnefřdt—?

FALK.

At lide for ideen er dog sřdt!

FRŘKEN SKĆRE.

Skal man for kćrestens ideer lide?

Til sligt er man, ved Gud, dog ikke nřdt!

(til damerne.)

Kom allesammen!

(tar Anna under armen.)

Vent; nu skal du hřre;—

lad sĺ ham vide, hvad han har at gřre.

(de gĺr op mod baggrunden og ud til hřjre i ivrig samtale med flere af damerne; de řvrige gćster spreder sig i forskellige grupper rundt om i haven. Falk stanser Strĺmand, hvis kone og břrn stedse holder sig i hans nćrhed. Guldstad gĺr fra og til under den fřlgende samtale.)

FALK.

Herr pastor, hjćlp den unge troens kćmpe,

fřr de fĺr frřken Anna stemt imod ham.

STRĹMAND

(i embedstone).

Ja kvinden břr sig efter manden lempe;—

(betćnkelig.)

Men dersom jeg i middags ret forstod ham,

sĺ hviler kaldet pĺ en uviss grund,

og offeret, som bringes, er nok tvilsomt—

FALK.

Ĺ nej, herr pastor, dřm dog ej for ilsomt.

Jeg třr forsikre Dem med hĺnd og mund,

hans kald er meget stort og ubestrideligt—

STRĹMAND

(opklaret).

Ja,—er han sikret noget visst pĺlideligt

for ĺret,—da er det en anden sag.

FALK

(utĺlmodig).

De stiller foran, hvad jeg sćtter bag;

jeg mener kaldet,—trangen,—ikke gagen!

STRĹMAND

(med et fřlelsesfuldt smil).

Foruden den kan ingen vidne i

Amerika, Europa eller Asien,—

kort ingensteds. Ja, dersom han var fri,

min kćre unge ven,—hvis han var enlig,

var lřs og ledig,—nĺ, da gik det an;

men Lind, som er i fuld forlovet stand,—

for ham er slig bestilling ikke tjenlig.

Tćnk efter selv; han er en kraftig mand,

med tiden mĺ han stifte lidt familje;—

jeg forudsćtter han har bedste vilje;—

men midlerne, min ven—? "Byg ej pĺ sand",

sĺ siger skriften. Tingen var en anden,

hvis offeret—

FALK.

Ja, det er ikke ringe,

det véd jeg nok.

STRĹMAND.

Ja se,—det hjćlper manden!

Nĺr offeret man villig er at bringe,

og rigeligt—

FALK.

Han villig er som fĺ.

STRĹMAND.

Han? Hvordan skal jeg Deres ord forstĺ?

I standens medfřr skal han offer tage,

men ikke bringe—

FRU STRĹMAND

(ser ud i baggrunden).

Der er de tilbage.

FALK

(stirrer et řjeblik forbauset pĺ ham, forstĺr ham pludselig og brister i latter).

Hurra for offeret;—ja det, som blir

til hřjtids bragt—i struttende papir!

STRĹMAND.

For gĺr man ĺret rundt i třrn og trinse,

sĺ har man det igen til jul og pinse.

FALK

(lystig).

Og "kaldet" lydes—nĺr det er tilstrćkkeligt,—

selv om man hřrer til familjeskafferne!

STRĹMAND.

Forstĺr sig; er man sikret noget klćkkeligt,

sĺ břr man vidne selv blandt Zulukafferne.

(dćmpet.)

Nu skal jeg tage hende med det gode.

(til en af smĺpigerne:)

Min lille Mette, hent mig ud mit hode.

Klodshodet mener jeg, mit barn, forstĺ mig—

(fřler bag i frakkelommen)

nej, vent et řjeblik;—jeg har det pĺ mig.

(gĺr opover og stopper sin pibe, fulgt af kone og břrn.)

GULDSTAD

(kommer nćrmere).

De spiller nok en smule slange her

i elskovsparadiset, kan jeg skřnne!

FALK.

Ĺ, kundskabstrćets karter er sĺ grřnne;

de frister ingen.

(til Lind, som kommer fra hřjre.)

Nĺ da,—er du der?

LIND.

Men Gud forbarme sig, hvor der ser ud

pĺ vćrelset; der ligger lampen knćkket,

gardinet revet ned, vor stĺlpen brćkket,

og over kakkelovnspladen flyder blćkket—

FALK

(slĺr ham pĺ skuldren).

Det hćrvćrk bćr min livsvĺrs fřrste bud.

For lćnge har jeg siddet bag gardiner

og digtet skriftlig under lampen tćndt;

nu er min dřde stuedigtning endt;—

med Herrens solskin jeg i dagen triner;—

min vĺr er kommen og min sjćls forvandling;

herefter digter jeg i dĺd og handling.

LIND.

Ja, digt for mig i hvad du vil; men vent

ej derfor, at min svigermor er tjent

med tabet af de malede gardiner.

FALK.

Hvad! Hun, som ofrer alt pĺ de logerende,

selv sřsterbřrn og dřtre,—skulde hun

ta slig en smĺting op med sure miner!

LIND

(vred).

Det er usřmmeligt i bund og grund,

ja for os begge to kompromitterende!

Dog hun og du om det; men lampen var

min eiendom med bĺde glas og kuppel—

FALK.

Ĺ pyt,—den volder mig da ingen skruppel;

du hĺr Vorherres sommer lys og klar,—

hvad skal sĺ lampen til?

LIND.

Du er mćrkvćrdig;

du glemmer rent, at sommeren er kort.

Jeg tćnker nok, skal jeg til jul bli fćrdig,

det gćlder, ej at slřse tiden bort.

FALK

(med store řjne).

Du tćnker fremad?

LIND.

Ja, det gřr jeg rigtignok;

jeg skulde tro, eksamen er en vigtig nok—

FALK.

Men husk iaftes! Husk: Du gĺr og lever;

beruset i nuet intet mer du krćver,—

selv ej et middelmĺdigt haud til jul;—

du har jo fanget lykkens fagre fugl;

du har en fřlelse, som om du stod

med verdens rigdom drysset for din fod!

LIND.

Det har jeg sagt; men sligt er at forstĺ,

naturligvis, cum grano salis—

FALK.

Nĺ!

LIND.

Om formiddagen vil jeg nyde lykken,

det er jeg fast bestemt pĺ.

FALK.

Det er kćkt!

LIND.

Jeg mĺ jo hilse pĺ min nye slćgt

sĺ tiden gĺr alligevel tilspilde;

men nogen yderligere forrykken

af timeplanen lřnned sig nok ilde.

FALK.

Og endda vilde du i forrige uge

gĺ i den vide verden ud med sang.

LIND.

Ja, men jeg skřnte turen blev for lang;

de fjorten dage kan jeg bedre bruge.

FALK.

Nej, du blev hjemme af en anden grund;

du snakked noget om at dalens bund

for dig har hřjfjeldsluft og fuglekvidder.

LIND.

Ja visstnok,—luften her er meget sund;

men den kan nydes, om man ogsĺ sidder

i regelmćssigt arbejd med sin bog.

FALK.

Men bogen var det jo, der ej forslog,

som himmelstige—

LIND.

Uf, hvor du er stćdig;

sligt siger man, nĺr man er lřs og ledig—

FALK

(ser pĺ ham og folder hćnderne i stille forbauselse).

Du ogsaa, Brutus!

LIND

(med et anstrřg af forlegenhed og ćrgrelse).

Kom dog vel ihu,

at jeg har andre pligter, jeg, end du.

Jeg har min kćreste. Se alle andre

forlovede, selv folk med lang erfaring,

som du forhĺbentlig dog ej vil klandre,—

de pĺstĺr alle, dersom to skal vandre

igennem livet, sĺ—

FALK.

Spar din forklaring.

Hvem gav dig den?

LIND.

Ĺ, for eksempel Styver,

og det er dog en mand, som ikke lyver.

Og frřken Skćre, som er sĺ erfaren,

hun siger—

FALK.

Nĺ, men presten og hans Maren?

LIND.

Ja, det er mćrkeligt med disse to;

der hviler over dem en sindets ro—

tćnk dig, hun kan ej huske sin forlovelse,

har ganske glemt, hvad den ting er, at elske.

FALK.

Ja, det er fřlgen af enhver forsovelse,—

erindringsfuglene blir rent rebelske.

(lćgger hĺnden pĺ hans skulder og ser ironisk pĺ ham.)

Du, kćre Lind, du sov visst sřdt inat?

LIND.

Til langt pĺ dag; jeg gik tilsengs sĺ mat,

og dog pĺ samme tid i slig en rřrelse;

jeg frygted nćsten, jeg var bleven gal.

FALK.

Ĺ ja, du led jo af et slags forgřrelse.

LIND.

Men Gud ske lov, sĺ vĺgned jeg normal.

(Under dette optrin har Strĺmand af og til vist sig spadserende i baggrunden i ivrig samtale med Anna; fru Strĺmand og břrnene fřlger bagefter. Frřken Skćre viser sig nu ogsĺ; tilligemed hende fru Halm og endel andre damer.)

FRŘKEN SKĆRE

(endnu fřr indtrćdelsen).

Herr Lind!

LIND

(til Falk).

Der er de efter mig igen!

Kom, lad os gĺ.

FRŘKEN SKĆRE.

Nej bi; hvor skal De hen?

Lad os i hast fĺ ende pĺ uenigheden,

Som De og Deres kćreste er kommen i.

LIND.

Er vi uenige?

FRŘKEN SKĆRE

(viser mod Anna, som stĺr lćngere inde i haven).

Ja, lćs selv dommen i

hint tĺrerige blik. Det gćlder menigheden

der over i Amerika.

LIND.

Men, Gud,

hun var jo villig—

FRŘKEN SKĆRE

(spodsk).

Jo, det ser sĺ ud!

Nej, kćre, De vil anderledes dřmme,

nĺr vi fĺr drřftet sagen mer i ro.

LIND.

Men denne strid for troen, den er jo

min fremtids bedste drřm!

FRŘKEN SKĆRE.

Ĺ, hvem vil tro

i vor civiliserte tid pĺ drřmme?

Se, Styver drřmte nu forleden nat,

der kom et brev, som var sĺ selsomt kantet—

FRU STRĹMAND.

At drřmme sligt er forbud for en skat.

FRŘKEN SKĆRE

(med et nik).

Ja,—nćste dag han blev for byskat pantet.

(Damerne slĺr kreds om Lind og gĺr samtalende med ham opover i haven.)

STRĹMAND

(fortsćttende til Anna, der nćsten sřger at undgĺ ham).

Af disse grunde, kćre unge barn,

af disse grunde, hentet fra fornuften,

ja fra moralen og tildels fra skriften,

De indser nu, at slig en meningsskiften

mĺ kaldes ganske greben ud af luften.

ANNA

(halvt grćdende).

Ja, Gud,—jeg er endnu sĺ uerfaren—

STRĹMAND.

Og det er sĺ naturligt, at man har en

utidig frygt for faren og for snaren;

men lad ej tvilen fĺ Dem i sit garn,—

vćr uforsagt; spejl Dem i mig og Maren!

FRU STRĹMAND.

Ja, jeg har hřrt idag af Deres moder,

at jeg var ligesĺ forknyt, som De,

da vi fik kaldet—

STRĹMAND.

Det var og fordi

hun skulde bort fra hovedstadens goder;

men da vi havde samlet nogle skillinger,

og da vi havde fĺt de fřrste tvillinger,

sĺ gik det over.

FALK

(sagte til Strĺmand).

Bravo! De er stor

som taler!

STRĹMAND

(nikker til ham og vender sig atter til Anna).

Hold De derfor Deres ord!

Skal mennesket forsage? Falk fortćller,

at kaldet ikke er sĺ ringe heller;—

sĺ var det jo?

FALK.

Nej, pastor—

STRĹMAND.

Jo, ved Gud—!

(til Anna.)

Sĺ noget visst kan deraf gřres ud.

Og er det sĺ, hvi skal vi da forsage?

sku om Dem i de lćngst fremfarne dage!

Se Adam, Eva, dyrene i arken—

se liljerne i luften—fuglene pĺ marken—

de fugle smĺ—de fugle smĺ—de fiske—

(vedbliver dćmpet, idet han fjerner sig med Anna.)

FALK

(idet frřken Skćre og tanterne kommer med Lind).

Hurra! Der kommer kernetropper friske;

den hele gamle garde i gevćr!

FRŘKEN SKĆRE.

Nĺ, det er godt vi finder hende her.

(dćmpet.)

Vi har ham, Falk!—nu til veninden der.

(nćrmer sig Anna.)

STRĹMAND

(med en afvćrgende bevćgelse.)

Hun trćnger ingen verdslig overtalelse;

ej gřres der, hvor ĺnden har gjort sit,

behov at verden—

(beskeden.)

har jeg virket lidt,

sĺ fik jeg kraft—!

FRU HALM.

Nĺ, uden al forhalelse

forsoning da!

TANTERNE

(rřrte).

O Gud, hvor det er smukt!

STRĹMAND.

Ja, gives vel et sind, sĺ dřvt og lukt,

at ej det finder sligt et optrin gribende?

det er sĺ skćrpende, det er sĺ slibende,

det er sĺ vćkkende, at se et ungt

umyndigt barn, som bringer ofret, tungt,

men villigt dog pĺ pligtens alter.

FRU HALM.

Ja,

men hendes slćgt har ogsĺ vćret virksom.

FRŘKEN SKĆRE.

Ja, jeg og tanterne,—det véd jeg da!

De, Lind, De ejer hendes hjertes nřgle;

men vi, veninderne, vi har en dirk, som

kan lukke op, hvor nřglen ej forslĺr;—

(trykker hans hĺnd.)

og hvis det trćnges i de senere ĺr,

sĺ kom til os,—vort venskab kan ej gřgle.

FRU HALM.

Ja, vi er om jer, hvor I stĺr og gĺr—

FRŘKEN SKĆRE.

Og skćrmer jer mod tvedragts fćle řgle.

STRĹMAND.

O, denne klynge! Kćrlighed og venskab!

en stund, sĺ glad, og dog sĺ vemoddryssende!

(vender sig til Lind)

Men, unge mand, lad tingen fĺ en endskab!

(fřrer Anna til ham.)

Tag hen din brud,—din brud tag hen—og kys hende!

LIND

(rekker Anna hĺnden).

Jeg rejser ej!

ANNA

(pĺ samme tid).

Jeg fřlger med!

ANNA

(forbauset).

Du rejser ej?

LIND

(ligesĺ).

Du fřlger?

ANNA

(med et hjćlpelřst blik pĺ de omstĺende).

Men, Gud, sĺ skilles vi jo lige fuldt!

LIND.

Ja, hvad er det?

DAMERNE.

Hvad nu!

FRŘKEN SKĆRE

(ivrig).

Nej, her sig dřlger

en misforstĺelse—

STRĹMAND.

Hun loved huldt,

at rejse med!

FRŘKEN SKĆRE.

Og Lind svor hřjt at blive!

FALK

(leende).

De begge fřjed sig; hvad fattes da?

STRĹMAND.

Nej, de forviklinger er mig for stive!

(gĺr op mod baggrunden.)

TANTERNE

(i munden pĺ hverandre).

Men Herregud, hvem kommer striden fra?

FRU HALM

(til Guldstad og Styver, som har spadseret udenfor i haven og nu nćrmer sig).

Her er uenighed pĺ alle kanter.

(taler sagte med dem.)

FRU STRĹMAND

(til Frřken Skćre, idet hun ser, at havebordet dćkkes).

Nu fĺr vi thevand.

FRŘKEN SKĆRE

(kort).

Gud ske lov.

FALK.

Hurra

for venskab, thevand, kćrlighed og tanter!

STYVER.

Men dersom sagen hćnger sĺdan sammen,

sĺ kan den endes let til alles gammen.

Processen hviler pĺ en paragraf,

som siger: konen skal sin husbond fřlge.

Dens ord er klare, det kan ingen dřlge—

FRŘKEN SKĆRE.

Ja sĺ; men hvor blir da forliget af?

STRĹMAND.

Hun lyde mĺ en lov, som kom fra oven—

STYVER.

Men sĺ kan Lind jo eludere loven;—

(henvendt til Lind.)

Hal rejsen ud, og rřr Dem ej af pletten.

TANTERNE

(glade).

Ja det gĺr an!

FRU HALM.

Ja visst!

FRŘKEN SKĆRE.

Sĺ skilles trćtten.

(Svanhild og pigerne har imidlertid dćkket thebordet nedenfor altantrappen. Pĺ fru Halms opfordring sćtter damerne sig om bordet. Det řvrige selskab tager plads dels pĺ altanen og i lysthuset, dels rundt om i haven. Falk sidder pĺ altanen. Under det fřlgende drikkes the.)

FRU HALM

(smilende).

Sĺ trak det lille uvejr da forbi.

Slig sommerregn gřr godt, nĺr den er over;

da skinner solen dobbelt smukt, og lover

en eftermiddagsstund for skyer fri.

FRŘKEN SKĆRE.

Ja, kćrlighedens blomst behřver střrre

og mindre regnskyl for at holdes frisk.

FALK.

Den dřr, sĺ snart den bringes pĺ det třrre;

for sĺ vidt har den lighed med en fisk—

SVANHILD.

Nej, kćrligheden lever jo af luften—

FRŘKEN SKĆRE.

Og den mĺ fisken dř i—

FALK.

Ganske sandt.

FRŘKEN SKĆRE.

Der kan De se, vi Deres tunge bandt!

FRU STRĹMAND.

Den the er god, det kender man pĺ duften.

FALK.

Nĺ, lad det blive da ved blomsterlignelsen.

Den er en blomst; thi nćgtes den velsignelsen

af himlens regn, sĺ hartad den gĺr flřjten—

(stanser.)

FRŘKEN SKĆRE.

Hvad da?

FALK

(med et galant buk).

Da kommer tanterne med sprřjten.—

Men lignelsen har digterne nu brugt,

og godtfolk gennem snese slćgter slugt,—

og endda er den for de fleste tĺget;

thi blomstervrimmelen er stor og broget.

Sig, hvilken sćrlig blomst er kćrligheden?

Nćvn den, som har den střrste lighed med den.

FRŘKEN SKĆRE.

Den er en rose; Gud, det véd enhver;—

den lĺner livet jo et rosenskćr.

EN UNG DAME.

Den er en hvidvejs, vokser under sneen;

fřrst nĺr den springer ud fĺr verden se'en.

EN TANTE.

Den er en lřvetand, som trives bedst,

nĺr den blir knust af mandshćl eller hest,

ja skyder skud, nĺr nedtrĺdt den er blevet,

som digter Pedersen sĺ smukt har skrevet.

LIND.

Vĺrklokken er den; i dit unge sind

den ringer livets pinsehřjtid ind.

FRU HALM.

Nej, den er eviggrřnt, som ej stĺr brun i

december selv, sĺ lidt som midt i juni.

GULDSTAD.

Nej, den er islandsk mos i godvejr hřstet:

den lćger frřkener med ondt for brystet.

EN HERRE.

Den er en vild kastanje,—meget priselig

som kakkelovnsved, men frugten er uspiselig.

SVANHILD.

Nej, en kamelia; som fřr konvallerne,

den er jo damers hovedpynt pĺ ballerne.

FRU STRĹMAND.

Nej, den er lig en blomst, som var sĺ net;—

bi lidt—den var nok grĺ—nej, violet;—

hvad hed den nu—? Lad se—den ligned dem, som—;

nej, det er mćrkeligt, hvor jeg er glemsom.

STYVER.

Hvert blomsterbilled gĺr pĺ halte ben.

Den ligner snarere en blomsterpotte;

ad gangen har den ikkun plads for én,

men efterhĺnden kan den rumme otte.

STRĹMAND

(i břrneflokken).

Nej, kćrligheden er et pćretrć;

om vĺren pćre-blomster-hvid, som sne;

lidt udpĺ ĺret blomsterne sig arter

til fler og flere store grřnne karter;

af faderstammens safter de sig nćrer;—

med guds hjćlp blir de allesammen pćrer.

FALK.

Sĺ mange hoveder, sĺ mange sind!

Nej, alle famler de pĺ gale veje.

Hver lignelse er skćv; men hřr nu min;—

den kan pĺ hver en vis De sno og dreje.

(rejser sig i talerstilling.)

Der gror en plante i det fjerne řst;

dens odelhjem er solens fćtters have—

DAMERNE.

Ĺ, det er theen!

FALK.

Ja.

FRU STRĹMAND.

Han har en rřst,

som Strĺmand, nĺr han—

STRĹMAND.

Bring ham ej af lave.

FALK.

Den har sit hjem i fabellandets dale,

vel tusend mile bagom řrkner golde;—

fyld koppen, Lind! Sĺ tak. Nu skal jeg holde

om the og kćrlighed en thevandstale.

(Gćsterne rykker nćrmere sammen.)

Den har sit hjem i eventyrets land;

ak, der har ogsĺ kćrligheden hjemme.

Kun solens sřnner, véd vi, fik forstand

pĺ urtens dyrkning, pĺ dens rřgt og fremme.

Med kćrligheden er det ligesĺ.

En drĺbe solblod mĺ i ĺren slĺ,

hvis kćrlighed skal skyde rod derinde,

skal grřnnes, gro, og frem til blomstring vinde.

FRŘKEN SKĆRE.

Men Kina er et meget gammelt land,

sĺ theens ćlde deraf sluttes kan—

STRĹMAND.

Den var visst til fřr Tyrus og Jerusalem.

FALK.

Ja den var kendt, da salig herr Metusalem

i billedbogen bladed pĺ sin skammel—

FRŘKEN SKĆRE

(triumferende).

Og kćrlighedens vćsen er jo ungt!

at finde lighed her, vil falde tungt.

FALK.

Nej, kćrligheden er og meget gammel;

den lćresćtning underskriver vi jo

sĺ troende, som folk i Kap og Rio;—

ja, fra Neapel og til nord for Brevig

der gives dem, der pĺstĺr den er evig;—

nĺ, deri er vel nogen overdrivelse,—

men gammel er den over al beskrivelse.

FRŘKEN SKĆRE.

Men kćrlighed og kćrlighed er ét;

af the der gives bĺde god og slet.

FRU STRĹMAND.

Ja, man har the i mange kvaliteter.

ANNA.

De grřnne forĺrsspirer aller fřrst—

SVANHILD.

Den slags er kun for solens dřtres třrst.

EN UNG DAME.

Man skildrer den berusende som ćter—

EN ANDEN.

Som lotos duftende, og sřd som mandelen.

GULDSTAD.

Den forekommer aldrig her i handelen.

FALK

(som imidlertid er trĺdt ned fra altanen).

Ak, mine damer, hver i sin natur

har og et sćrligt lidet "himmelsk rige".

Der knopped sig af spirer tusend slige

bag blyheds faldende kinesermur.

Men fantasiens smĺ kineserdukker,

som sidder i kioskens ly og sukker,

som drřmmer vidt—sĺ vidt—, med slřr om lćnderne,

med gyldne tulipaners flor i hćnderne,—

til dem I fřrstegrřdens knopper sanked;

jer var det ét, hvad hřst der siden vanked.

Se, derfor nĺr til os, med grus og stilke,—

en efterslćt, mod hin, som hamp mod silke,—

en hřst, som fĺs af trćet ved at sparke det—

GULDSTAD.

Det er den sorte the.

FALK

(med et nik).

Den fylder markedet.

EN HERRE.

Sĺ taler Holberg om en thé de boeuf—

FRŘKEN SKĆRE

(snerpet).

Den er visst ubekendt for nutidsganer.

FALK.

Der gives og en kćrlighed de boeuf;

den slĺr sin mand for panden—i romaner,

og skal nok spores fra og til i třf-

felhćren under ćgteskabets faner.

Kort, der er lighed, hvor De mindst det tror.

Sĺledes siger jo et gammelt ord,

at theen lider, mister noget af et

aroma, som i plantens indre bor,

ifald til os den fřres over havet.

Igennem řrknen mĺ den, over bakkerne,—

mĺ svare told til Russen og Kosakkerne;

de stempler den, sĺ fĺr den vidre fare,

sĺ gćlder den blandt os for ćgte vare.

Men gĺr ej kćrligheden samme vej?

Igennem livets řrk? Hvad blev vel fřlgerne,

hvad skrig, hvad verdens dom, hvis De, hvis jeg

bar kćkt vor elskov over frihedsbřlgerne!

"Gud, den har tabt moralens krydderi!"

"Legalitetens duft er rent forbi!"

STRĹMAND

(rejser sig).

Ja, Gud ske lov—i sedelige lande

er slige varer endnu kontrabande!

FALK.

Ja, skal den hertillands passere frit,

sĺ mĺ den gennem reglernes Siberien,

hvor ingen havluft skade kan materien;—

sĺ mĺ den vise segl og sort pĺ hvidt

fra kirkevćrge, organist og klokker,

fra slćgt og venner, kendinger og pokker,

og mange andre brave mćnd, foruden

det fripas, som den fik af selve guden.—

Og sĺ det sidste store lighedspunkt;

se, hvor kulturens hĺnd har lagt sig tungt

pĺ "himmelriget" i det fjerne řsten;

dets mur forfalder, og dets magt er sprćngt,

den sidste ćgte mandarin er hćngt,

profane hćnder alt besřrger hřsten.

Snart "himlens rige" er en saga blot,

et eventyr, som ingen lćnger tror pĺ;

den hele verden er et grĺt i grĺt;—

vidunderlandet har vi kastet jord pĺ.

Men har vi det,—hvor er da kćrligheden?

Ak, da er ogsĺ den jo vandret heden!

(lřfter koppen ivejret.)

Nĺ, lad forgĺ, hvad tiden ej kan bćre;—

en thevandsskĺl til salig Amors ćre!

(drikker ud; stćrk uvilje og bevćgelse i selskabet.)

FRŘKEN SKĆRE.

Det var en meget selsom brug af ordet!

DAMERNE.

At kćrligheden skulde vćre dřd—!

STRĹMAND.

Her sidder den jo sund og rund og rřd

i alskens skikkelser om thevandsbordet.

Her har vi enken i sin sorte dragt—

FRŘKEN SKĆRE.

Et trofast ćgtepar—

STYVER.

Hvis elskovspagt

kan lćgge mangt et hĺndfast pant irette.

GULDSTAD.

Derefter kommer kćrlighedens lette

kavaleri,—de mange slags forlovede.

STRĹMAND.

Fřrst veteranerne, hvis forbund vovede

at trodse tidens tand—

FRŘKEN SKĆRE

(afbryder).

Og sĺ eleverne

i fřrste klasse,—parret fra igĺr—

STRĹMAND.

Kort, her er sommer, vinter, hřst og vĺr;

den sandhed kan De tage pĺ med nćverne,

med řjne se, og hřre den med řren—

FALK.

Nu ja?

FRŘKEN SKĆRE.

Og endda viser De den dřren!

FALK.

De har nok hřjlig misforstĺt mig, frřken.

Nĺr har jeg nćgtet disse ting var til?

Men De mĺ komme vel ihug, at rřgen

er ikke altid just bevis pĺ ild.

Jeg véd sĺ sĺre vel, man tar tilćgte,

familje stiftes, og deslige ting;

De skal visst aldrig hřre mig benćgte,

at der i verden findes kurv og ring,

at rosenrřde smĺ billetter skrives

og lukkes med et duepar, som—kives,

at der gĺr kćrester i hver en gade,

at gratulanterne fĺr chokolade,

at skik og brug har formet et reskript

med egne regler for enhver "forliebt";—

men Herregud, vi har jo og majorer,

et arsenal med stort materiel,

her findes trommer, huggerter og sporer,—

men hvad beviser sĺ det hele vel?

Blot at vi ejer folk med svćrd ved belte,

men ingenlunde at vi ejer helte.

Ja, selv om hele lejren fuld af telte stod,—

var det da derfor sagt der gaves heltemod?

STRĹMAND.

Nĺ, billighed i alt; oprigtigt talt

det er ej altid just i sandheds tjeneste,

nĺr unge folks forelskelse blir malt

sĺ stćrk og sĺ,—ja, som det var den eneste,

Pĺ den er ej til hver en tid at bygge;

nej, fřrst i ćgteskabets huslig-hygge

stĺr kćrligheden grundet pĺ en klippe,

som aldrig svigter og som ej kan glippe.

FRŘKEN SKĆRE.

Da er jeg af en ganske anden mening.

Jeg skulde tro to hjerters fri forening,

som lřses kan idag, men ĺrvis varer,

dog kćrlighedens ćgthed bedst forsvarer.

ANNA

(med varme).

O, nej,—et forhold, som er friskt og ungt,

er dog pĺ kerne mere rigt og tungt.

LIND

(tankefuld).

Hvem véd om ej det dufter af ideen,

som frřknens hvidvejs, ikkun under sneen.

FALK

(pludselig udbrydende).

Du faldne Adam! Det var hjemve-tanken,

som sřgte Eden bagom gćrdeplanken!

LIND.

Hvad snak!

FRU HALM

(krćnket, til Falk, idet hun rejser sig).

Det er just intet venskabsstykke,

at vćkke tvist, hvor vi har stiftet fred;

frygt ej for Deres ven og for hans lykke—

NOGLE DAMER.

Nej, den er viss!

ANDRE.

Ja, det vi sikkert véd.

FRU HALM.

Vel har hun ej lćrt kogebog i skolen,

men det skal lćres endnu denne hřst.

FRŘKEN SKĆRE.

Til bryllupet hun selv broderer kjolen.

EN TANTE

(klapper Anna pĺ hovedet).

Og blir fornuftig sĺ det er en lyst.

FALK

(ler hřjt).

O, du fornuft-karrikatur, som drćber

med galskabs hallingdans pĺ vennelćber!

Var det fornuftighed, han vilde finde?

Var det en kogebogs professorinde?

Han kom herind som vĺrens glade svend,

han kĺred havens unge vilde rose.

I drog den op for ham;—han kom igen;—

hvad bar sĺ busken? Hyben!

FRŘKEN SKĆRE

(střdt).

Vil De skose?

FALK.

En nyttig frugt til husbrug,—ja, ved Gud!

Men hybnen var dog ej hans vĺrdags brud.

FRU HALM.

Ja, hvis herr Lind har sřgt en balheltinde,

sĺ er det slemt; hun er ej her at finde.

FALK.

O ja,—jeg véd, der drives jo et dřgn-

koketteri med huslighedens tanke;

det er et rodskud af den store lřgn,

der gror i hřjden, lig en humleranke.

Jeg tar ćrbřdig hatten af, min frue,

for "balheltinden"; hun er skřnhedsbarn,—

og idealet spćnder gyldne garn

i ballets sal, men knapt i ammens stue.

FRU HALM

(med undertrykt forbitrelse).

Herr Falk, slig adfćrd har en nem forklaring.

Forlovet mand er tabt for venners lag;

det er nok kernen i den hele sag;

jeg har i det kapitel god erfaring.

FALK.

Naturligvis;—syv sřsterdřtre gifte—

FRU HALM.

Og gifte lykkeligt!

FALK

(med eftertryk).

Ja, er det visst!

GULDSTAD.

Hvad nu!

FRŘKEN SKĆRE.

Herr Falk!

LIND.

Er det din agt at stifte

uenighed!

FALK

(med udbrud).

Ja, krig og splid og tvist!

STYVER.

Du, som er lćgmand, en profan i faget!

FALK.

Ja, lad det gĺ; jeg hejser endda flaget!

Ja, krig jeg vil med hćnder og med fřdder,

en krig mod lřgnen med de stćrke rřdder,

mod lřgnen, som I rřgtet har og vandet,

sĺ frćkt den knejser og ser ud som sandhed!

STYVER.

Jeg protesterer mod alt ubevist,

og forbeholder mig regres—

FRŘKEN SKĆRE.

Ti stille!

FALK.

Sĺ det er kćrlighedens friske kilde,

som hvisker om, hvad enken har forlist,—

hin kćrlighed, som sletted "savn" og "klage"

af sproget ud i lykkens lyse dage!

Sĺ det er kćrlighedens sejersflod,

som ruller gennem ćgteparrets ĺrer,—

hin kćrlighed, som kćkt pĺ skansen stod,

og trĺdte skik og vedtćgt under fod,

og lo af alle verdens kloge dĺrer!

Sĺ det er kćrlighedens skřnhedsflamme,

som holder en forlovelse i gang

i lange ĺr! Ja sĺ! Det er den samme,

som ildned selv kontorets sřn til sang!

Sĺ det er kćrlighedens unge lykke,

som frygter farten over havets hvćlv,

som krćver offer, skřnt i fagrest smykke

den skulde strĺle—ofrende sig selv!—

O nej, i lřgnens dagligdagsprofeter,

kald tingen en gang med sit rette navn;

kald enkestandens rřrelser for savn,

og ćgtestandens vane, som de heder!

STRĹMAND.

Nej, unge mand, slig frćkhed er for stor!

Der er bespottelse i hvert et ord!

(trćder Falk tćt under řjnene.)

Nu aksler jeg mit gamle skind til striden

for arvet tro imod den nye viden!

FALK.

Jeg gĺr til kampens hřjtid som til fest.

STRĹMAND.

Godt! De skal se mig trodse kugleregnen!—

(nćrmere.)

Et viet par er helligt, som en prest—

STYVER

(pĺ Falks anden side).

Og et forlovet—

FALK.

Halvt om halvt, som degnen.

STRĹMAND.

Se disse břrn;—De ser den—denne klynge?

Den kan pĺ forhĺnd mig Viktoria synge!

Hvor var det muligt at—hvor var det gřrligt—;

nej, sandheds ord er mćgtigt, ubřnhřrligt;—

at stoppe řret til, kan kun en tĺbe.

Se,—disse břrn er elskovsbřrn tilhobe—!

(stanser forvirret)

Ja det vil sige—nej, naturligvis—!

FRŘKEN SKĆRE

(vifter sig med lommetřrkledet).

Det er en meget uforstĺelig tale.

FALK.

Se der leverer De jo selv bevis;

et af de ćgte, gode, nationale.

De skelner mellem ćgteskabets panter,

og elskovs ditto;—deri gřr De klogt;

der forskel er, som mellem rĺt og kogt,

som mellem markens blomst og potteplanter.

Hos os er kćrligheden snart en videnskab;

forlćngst den hřrte op at vćre lidenskab.

Hos os er kćrligheden som et fag;

den har sit faste laug, sit eget flag;

den er en stand af kćrester og ćgtemćnd,—

de passer tjenesten og kan nok mćgte den;

thi der er samhold, som i havets tangforgrening.

Alt, hvad etaten mangler, er en sangforening—

GULDSTAD.

Og en avis!

FALK.

Godt! I skal fĺ avisen!

Det var en god idé; vi har jo blade

for břrn og damer, troende og skytter.

Jeg hĺber ingen spřrger efter prisen.

Der skal I fĺ at se, som pĺ parade,

hvert bĺnd, som Per og Paul i byen knytter;

der rykkes ind hvert rosenfarvet brev,

som Vilhelm til sin řmme Laura skrev;

der trykkes blandt ulykkelige hćndelser,—

som ellers mord og krinolinforbrćndelser,—

hvert opslag, som fandt sted i ugens lřb;

der averteres under salg og křb

hvor brugte ringe billigst kan bekommes;

der annonceres tvillingen og trillingen,—

og er der vielse, sĺ sammentrommes

det hele laug at se pĺ forestillingen;—

og vanker der en kurv, sĺ prentes den

i bladet mellem andre nyhedsstoffer;

det lyde skal omtrent som sĺ: "Igen

har elskovsdjćvlen krćvet her et offer!"

Jo, I skal se, det gĺr; thi nĺr det lider

imod den tid, da abonnenten bider,

da bruger jeg en madding, som ej drćber den;—

da slagter jeg, pĺ storbladsvis, en pebersvend.

Jo, I skal se mig kćkt til laugets nytte stridende;

som tiger, ja, som redaktřr mit bytte bidende—

GULDSTAD.

Og bladets titel?

FALK.

"Amors norske skyttetidende"!

STYVER

(nćrmer sig).

Det er dog ej dit alvor vel? Du vil

ej sćtte slig dit gode navn pĺ spil!

FALK.

Mit ramme alvor. Tidt nok pĺstod man,

at ingen kan af kćrligheden leve;

jeg vise skal, den pĺstand er ej sand;

thi jeg skal leve af den som en greve,

isćr hvis frřken Skćre, som jeg hĺber,

levere vil herr Strĺmands "livsroman"

til skćnkning ud, som feuilleton, i drĺber.

STRĹMAND

(forskrćkket).

Gud stĺ mig bi! Hvad er nu det for plan?

Mit livs roman? Nĺr var mit liv romantisk?

FRŘKEN SKĆRE.

Det har jeg aldrig sagt!

STYVER.

En misforstĺelse!

STRĹMAND.

Jeg skulde gjort mig skyldig i forgĺelse

mod skik og brug! Der lyver De gigantisk!

FALK.

Nu godt.

(slĺr Styver pĺ skulderen.)

Her stĺr en ven, som ej vil svigte.

Jeg ĺbner bladet med kopistens digte.

STYVER

(efter et forferdet blik pĺ presten).

Men er du gal! Nej, mĺ jeg be om ordet!—

Du třr beskylde mig for vers—

FRŘKEN SKĆRE.

Nej Gud—!

FALK.

Det rygte gĺr dog ud ifra kontoret.

STYVER

(i hřj vrede).

Fra vort kontor gĺr aldrig noget ud!

FALK.

Ja, svigt mig ogsĺ du; jeg har endda

en trofast bror, som ikke falder fra.

"Et hjertes saga" venter jeg fra Lind,

hvis elskov er for fin for havets vind,

som ofrer landsmćnds sjćle for sin kćrlighed,—

sligt viser fřlelsen i al dens herlighed!

FRU HALM.

Herr Falk, nu er mit tĺlmods rest til ende.

Vi kan ej leve under samme tag;—

jeg hĺber, at De flytter end idag—

FALK

(med et buk, idet fruen og selskabet gĺr ind).

Det var jeg forberedt pĺ vilde hćnde.

STRĹMAND.

Imellem os er krig pĺ dřd og liv;

De har fornćrmet mig med samt min viv,

ja mine břrn, fra Trine ned til Ane;—

gal kun, herr Falk,—gal, som ideens hane—

(gĺr ind med kone og břrn.)

FALK.

Og skrid De fremad pĺ apostlens bane

med Deres kćrlighed, som De har mćgtet

at fĺ, fřr tredje hanegal, fornćgtet!

FRŘKEN SKĆRE

(fĺr ondt).

Fřlg med mig, Styver! hjćlp mig at fĺ hćgtet

korsettet op;—kom, skynd dig,—denne vej.

STYVER

(til Falk, idet han gĺr med Frřken Skćre under armen).

Jeg siger op vort venskab!

LIND.

Ogsĺ jeg.

FALK

(alvorlig).

Du ogsĺ, Lind!

LIND.

Farvel!

FALK.

Du var min nćreste—

LIND.

Det hjćlper ej; hun řnsker det, min kćreste.

(han gĺr ind; Svanhild er bleven stĺende ved altantrappen.)

FALK.

Se sĺ; nu har jeg plads pĺ alle kanter,—

nu har jeg ryddet om mig!

SVANHILD.

Falk, et ord!

FALK

(viser hřfligt mod huset).

Den vej, min frřken;—der gik Deres mor

med alle venner og med alle tanter.

SVANHILD

(nćrmer sig).

Ja, lad dem gĺ; min vej er ikke deres;

ved mig skal ikke flokkens tal forfleres.

FALK.

De gĺr ej?

SVANHILD.

Nej. Vil De mod lřgnen stride,

jeg stĺr, som vćbner, tro ved Deres side.

FALK.

De, Svanhild; De, som—

SVANHILD.

Jeg, som end igĺr—?

O, var De selv da, Falk, igĺr den samme?

De břd mig, som en lykke, siljens kĺr—

FALK.

Og siljen flřjted, flřjted mig til skamme!

Nej De har ret; da var det břrnevćrk;

men De har vakt mig til et bedre virke;—

midt indi stimlen stĺr den store kirke,

hvor sandheds rřst skal runge ren og stćrk.

Det gćlder ej at skue, som Asynjen,

fra hřjden over al den vilde dyst;—

nej, bćre skřnhedsmćrket i sit bryst,

som Hellig-Olaf bar sit kors pĺ brynjen,—

at se med langsyn over slagets vidder,

skřnt hildet han i kampens virvar sidder,—

et skimt af sol bag tĺgen at bevare,

det er det livsenskrav, en mand skal klare!

SVANHILD.

Og De vil klare det, nĺr De stĺr fri,

og stĺr alene.

FALK.

Stod jeg da i stimlen?

Og det er kravet. Nej, den er forbi,

hin isolerthedspagt med mig og himlen.

Endt er min digtning indfor stuevćg;

mit digt skal leves under gran og hćg,

min krig skal fřres midt i dřgnets rige;—

jeg eller lřgnen—en af os skal vige!

SVANHILD.

Sĺ gĺ da signet frem fra digt til dĺd!

Jeg har Dem miskendt; De har hjertevarme;

tilgiv,—og lad os skilles uden harme—

FALK.

Nej, den har plads for to, min fremtids bĺd!

Vi skilles ikke. Svanhild, har De mod,

sĺ fřlges vi i kampen fod for fod!

SVANHILD.

Vi fřlges?

FALK.

Se, jeg stĺr forladt af alle,

har ingen ven, har krig med hver bekendt,

mod mig er hadets hvasse spydsod vendt;—

sig, har De mod, med mig at stĺ og falde?

min fremtidsvej gĺr gennem skik og brug,

hvor tusend hensyns lćnker foden tvinger;—

der breder jeg, som alle andre, dug,

og sćtter ringen pĺ min elsktes finger!

(drager en ring af sin hĺnd, og holder den ivejret.)

SVANHILD

(i ĺndelřs spćnding).

Det vil De?

FALK.

Ja, og vi skal vise verden,

at kćrligheden har en evig magt,

som bćr den uskadt og i al sin pragt

igennem dřgnets dynd pĺ hverdagsfćrden.

Igĺr jeg pegte mod ideens bĺl,

der brandt, som baun pĺ bergets bratte tinde;—

da blev De rćd, De skalv, thi De var kvinde;

nu peger jeg mod kvindens sande mĺl!

En sjćl, som Deres, holder, hvad den lover;

se sluget for Dem,—Svanhild, sćt nu over!

SVANHILD

(neppe hřrligt).

Og hvis vi faldt—!

FALK

(jublende).

O nej, jeg ser et skćr

i Deres řje, som vor sejr forkynder!

SVANHILD.

Sĺ tag mig hel og holden, som jeg er!

Nu springer lřvet ud; min vĺr begynder!

(hun kaster sig med kćkhed i hans arme, idet teppet falder.)

TREDJE AKT.

(Aften og klart mĺneskin. Rundt om pĺ trćrne brćnder farvede lamper. I baggrunden borde med opdćkning af vinflasker, glasse, kager o.s.v. Inde fra huset, hvor alle vinduer er oplyste, hřres dćmpet pianofortespil og sang under de fřlgende optrin. Svanhild stĺr ved altanen. Falk kommer fra hřjre med nogle břger og en skrivemappe under armen. Oppasseren fřlger efter med en kuffert og en vadsćk.)

FALK.

Det er jo resten?

OPPASSEREN.

Ja, nu tror jeg neppe

det fattes andet, end en liden skrćppe

og sommerfrakken.

FALK.

Godt; det tar jeg med

pĺ ryggen, nĺr jeg gĺr. Kom sĺ afsted;—

se her er mappen.

OPPASSEREN.

Der er lĺs for, ser jeg.

FALK.

Ja, der er lĺs for, Sivert.

OPPASSEREN.

Godt.

FALK.

Den ber jeg,

du straks vil brćnde.

OPPASSEREN.

Brćnde?

FALK.

Ja, til kul—

(smilende.)

med alle veksler pĺ poetisk guld.

Og břgerne,—dem kan du selv beholde.

OPPASSEREN.

Ĺ nej da; skal jeg slig bekostning volde?

Men nĺr herr Falk kan břger bortforćre,

sĺ er han fćrdig da med al sin lćre?

FALK.

Alt, hvad af břger lćres, har jeg lćrt—

og endda mere.

OPPASSEREN.

Mere? Det var svćrt.

FALK.

Ja, skynd dig; bćrerne stĺr udfor dřren;—

nu fĺr du hjćlpe dem at lćsse břren.

(Oppasseren gĺr ud til venstre.)

FALK

(nćrmer sig Svanhild, som kommer ham imřde).

Vi har en time, Svanhild, for os selv,

i lys af Gud og sommernattens stjerner.

Se, hvor de glitrer gennem lřvets hvćlv,

lig frugt pĺ gren, de verdenstrćets kerner.

Nu har jeg brudt det sidste trćldomsbĺnd,

nu har for sidste gang mig svřben rammet;

som Jacobs ćt, med vandringsstav i hĺnd

og rejseklćdt, jeg stĺr for pĺskelammet.

Du slřve slćgt, hvis syn er stćngt og lukt

for lřftets land bag řrkensandets flugt,

du travle ridderslagne trćl af tiden,

mur du kun kongegrav i pyramiden,—

jeg gĺr til frihed gennem dřgnets řrk,

for mig er fremkomst selv i havets fjćre;

men fiendens fylking, lřgnens fule lćre,

skal finde der sin gravtomt, dyb og mřrk!

(kort ophold; han ser pĺ hende og tar hendes hĺnd.)

Du er sĺ stille, Svanhild!

SVANHILD.

Og sĺ glad!

O, lad mig drřmme, lad mig stille drřmme.

Tal da for mig; frem gĺr da, som pĺ rad,

min tankes knopper, sprungne ud til kvad,

lig modne liljer over tjernets strřmme.

FALK.

Nej, sig det engang til med sandheds rene

usvigelige rřst, at du er min!

O, sig det, Svanhild, sig—

SVANHILD

(kaster sig om hans hals).

Ja, jeg er din!

FALK.

Du sangfugl, sendt af Gud til mig alene!

SVANHILD.

Jeg var en hjemlřs i min moders hus,

jeg var en ensom i mit eget indre,

en ubedt gćst i glćdens glans og sus,—

gjaldt intet der—ja stundom endnu mindre.

Se da kom du! For fřrste gang pĺ jord

jeg fandt min tanke bag en andens ord;

hvad spredt jeg drřmte, vidste du at samle!

du ungdomskćkke mellem livets gamle!

Halvt střdte du mig bort med hvas forstand,

halvt vidste du med solblink mig at drage,

som havet drages af en lřvklćdt strand,

og skćret skyver sjřerne tilbage.

Nu har jeg set til bunden af din sjćl,

nu har du mig udelelig og hel;

du lřvtrć over břlgeleg, du kćre,

mit hjertes flugt har flod, men aldrig fjćre!

FALK.

Og takket vćre Gud, at han har dřbt

min kćrlighed i smertens bad. Jeg vidste

knapt selv hvad trang mig drog, fřr dyrekřbt

jeg sĺ i dig den skat, jeg skulde miste.

Ja priset han, som i min livsensbog

med sorgens indsegl har min elskov adlet,

som gav os fribrev pĺ vort sejerstog,

og břd os jage hjemad gennem skog,

som adelspar, pĺ vingehesten sadlet!

SVANHILD

(peger mod huset).

Derinde er der fest i alle sale,

der lyser lamper for de unge to,

der lyder glade venners sang og tale.

Fra alfarvejen skulde hvermand tro,

at der er lykken—blandt de glade rřster.

(medlidende.)

Du verdens lykkebarn,—du stakkels sřster!

FALK.

Du siger stakkels?

SVANHILD.

Har hun ikke delt

sit sjćleguld med ham og alle frćnder,

sat ud sin kapital pĺ hundred hćnder,

sĺ ingen skylder hende summen helt?

Hos ingen af dem har hun alt at krćve,

for ingen af dem har hun helt at leve.

O, jeg er tifold rigere end hun;

jeg har en eneste i verden kun.

Tomt var mit hjerte, da med sejersfaner,

med tusendfoldig sang du drog derind;

du rĺder der pĺ alle tankens baner;

lig vĺrens vellugt fylder du mit sind.

Ja, jeg mĺ takke Gud i denne time,

at jeg var ensom indtil dig jeg fandt,—

at jeg var dřd og hřrte klokken kime,

som kaldte mig til lys fra livets tant.

FALK.

Ja vi, de vennelřse to i verden,

vi er de rige; vi har lykkens skat,

vi, som stĺr udenfor og ser pĺ fćrden

igennem ruden i den stille nat;

lad lamper lyse og lad toner klinge,

lad dem derinde sig i dansen svinge;—

se opad, Svanhild,—opad i det blĺ;—

der lyser ogsĺ tusend lamper smĺ—

SVANHILD.

Lyt, stilt, du elskte,—i den svale kveld

gĺr gennem lindens lřv et tonevćld—

FALK.

Det er for os de tindrer hřjt i salen—

SVANHILD.

Det er for os det synger gennem dalen!

FALK.

Jeg fřler mig som Guds forlorne barn;

jeg svigted ham og gik i verdens garn.

Da vinked han mig hjem med milde hćnder;

og nu, jeg kommer, nu han lampen tćnder,

bereder hřjtid for den fundne sřn,

og skćnker mig sit bedste vćrk i lřn.

Fra denne stund jeg svćrger, ej at svigte,—

men stĺ som vćbnet vagt i lysets lejr.

Vi holder sammen, og vort liv skal digte

en hřjsang stćrk om kćrlighedens sejr!

SVANHILD

Og se, hvor let det er for to at vinde,

nĺr han er mand—

FALK.

Og hun er heltud kvinde;—

det var ugřrligt at to slige faldt!

SVANHILD.

Sĺ op til kamp mod savnet og mod sorgen;

(viser Falks ring, som hun bćr pĺ fingeren.)

i denne stund fortćller jeg dem alt!

FALK

(hurtig).

Nej, Svanhild, ikke nu; vent til imorgen!

Ikveld vi plukker lykkens roser rřde;

at gĺ til dagvćrk nu, var helligbrřde.

(Dřren til havestuen ĺbnes.)

Din moder kommer! Skjul dig! Som min brud

skal intet řje dig iaften mřde!

(de gĺr ud mellem trćrne ved lysthuset. Fru Halm og Guldstad kommer ud pĺ altanen.)

FRU HALM.

Han flytter virkelig!

GULDSTAD.

Det ser sĺ ud.

STYVER

(kommer).

Han flytter, frue!

FRU HALM.

Ja, du gode Gud,—

vi véd det nok!

STYVER.

Det er en slem omstćndighed.

Han holder ord; jeg kender hans ubćndighed.

Han sćtter os i bladet allesammen;

min kćreste blir trykt i flere oplag,

imellem kurve, tvillinger og opslag.

Hřr, véd De hvad: hvis ej det var for skammen,

jeg foreslog forlig, en vĺbenstilstand—

FRU HALM.

Det tror De han gĺr ind pĺ!

STYVER.

Ja, jeg tror.

Der er indicier, der er visse spor,

som viser, at da nys det store ord

han fřrte, var han i beskćnket tilstand.

Ja, der er et prov, som, om just ikke fćldende,

dog taler meget stćrkt imod angćldende;

det er ham overfřrt, at efter bordet

han indfandt sig i Linds og egen bolig,

og viste der en adfćrd hřjst urolig,

slog sřnder—

GULDSTAD

(ser et glimt af Falk og Svanhild, som skilles, idet Falk gĺr op mod baggrunden; Svanhild blir stĺende skjult ved lysthuset).

Stop, vi er pĺ rette sporet!

Et řjeblik, fru Halm! Falk flytter ikke,

og gřr han det, da gřr han det som ven.

STYVER.

Sĺ? Tror De ogsĺ—?

FRU HALM.

Ĺ, hvor vil De hen!

GULDSTAD.

Ej lćnger, frue, end det kan sig skikke;

jeg klarer sagen til gensidigt held.

Blot et minut pĺ tomandshĺnd—

FRU HALM.

Nu vel!

(de gĺr sammen ud i haven; under det fřlgende ser man dem fra og til i baggrunden i ivrig samtale.)

STYVER

(stiger ned i haven, idet han opdager Falk, som stĺr og ser ud over vandet).

De herrer digtere er hćvns- og hads-mćnd;

men vi regeringsfolk er fine statsmćnd;

jeg vil arbejde for mig selv—

(ser presten, som kommer fra havestuen.)

Se sĺ!

STRĹMAND

(pĺ altanen).

Han flytter virkelig!

(gĺr ned til Styver.)

Ĺ, kćre,—gĺ,

gĺ ind et lidet řjeblik i stuen

og hold min kone—

STYVER.

Skal jeg holde fruen!

STRĹMAND.

Med selskab, mener jeg. Vi og de smĺ,

vi er sĺ vante til at vćre sammen,

og aldrig—

(idet fruen og břrnene viser sig i dřren.)

Nĺ, der er de alt pĺ trammen!

FRU STRĹMAND.

Hvor er du, Strĺmand?

STRĹMAND

(sagte til Styver).

Find pĺ et par ord, som

kan fćngsle dem,—en ting, som er lidt morsom!

STYVER

(gĺr op pĺ altanen).

Har fruen lćst departementets břnskrift?

Det er et mřnster pĺ stilistisk skřnskrift;—

(tar en bog op af lommen.)

nu skal jeg in extenso referere—

(nřder dem hřfligt ind i stuen, og gĺr selv med. Falk kommer frem i haven; han og Strĺmand mřdes; de ser en stund pĺ hinanden.)

STRĹMAND.

Nu?

FALK.

Nu?

STRĹMAND.

Herr Falk!

FALK.

Herr pastor!

STRĹMAND.

Er de mere

medgřrlig nu, end da vi skiltes?

FALK.

Nej,

jeg gĺr min ufravigelige vej—

STRĹMAND.

Selv om De trćder nćstens lykke ned?

FALK.

Jeg planter sandheds urt i lykkens sted.

(smilende.)

For resten tćnker De nok pĺ avisen

for elskende?

STRĹMAND.

Nĺ, var det kanske spřg?

FALK.

Ja, trřst Dem med, det vćrk gĺr op i rřg;

i gerning, ej pĺ prent, jeg bryder isen.

STRĹMAND.

Og om de sparer mig, sĺ véd jeg visst en

person, som ikke slipper mig sĺ let;

han nytter overtaget, han, kopisten,—

og det er Deres skyld, og det er slet,

De rřrte op i gamle svćrmerier,

og De kan bande pĺ, han ikke tier

med dem, ifald jeg mukker blot et ord

mod kravet, som de skrĺler pĺ i kor.

Regeringsfolket har en svare magt

i pressen nuomstunder, er mig sagt.

En styverfćngeropsats kan mig fćlde,

hvis den blir prentet i det store blad,

som slĺr med Samsons hĺndgevćr og vćlde,

og gĺr ivej med bĺde hĺv og vad,

besynderlig mod slutten af kvartalerne—

FALK

(indrřmmende).

Ja—hřrte Deres saga til skandalerne—

STRĹMAND

(forsagt).

Alligevel. Det blad har mange spalter;

pas pĺ: der ofres jeg pĺ hćvnens alter.

FALK

(med lune).

Pĺ straffens, mener De,—og vel fortjent.

Der gĺr en Nemesis igennem livet;

den rammer sikkert, skřnt den rammer sent,—

at rřmme vćk fra den, er ingen givet.

Har en forsyndet sig imod ideen,

sĺ kommer pressen, dens ĺrvĺgne vagt,

og man fĺr finde sig i efterveen.

STRĹMAND.

Men Herregud, nĺr slutted jeg kontrakt

med den "idé", som fřres her i munden!

Jeg er jo ćgtemand, familjefar,—

husk pĺ, at tolv umyndige jeg har;—

jeg er jo af min dagliggerning bunden,

jeg har annekser og en vidtstrakt gĺrd,

en talrig stamhjord, ĺndelige fĺr,—

se, de skal plejes, klippes, rřgtes, fores;

der tćrskes skal og i komposten klores;

man spřr om mig i stalden og i kveen;—

nĺr fĺr jeg tid at leve for ideen?

FALK.

Ja, sĺ rejs hjem igen jo fřr jo heller;

kryb ind, fřr vinter, under torvetaget.

Se, i det unge Norge er det daget;

den kćkke fylking tusend stridsmćnd tćller,

og morgenvindens strřmning fylder flaget.

STRĹMAND.

Og, unge mand, ifald jeg rejste hjem

med alle mine, ja med alle dem,

som var igĺr mit lille kongerige,—

har ikke mangt idag da vendt sig om?

Tror De jeg rejser rig, som da jeg kom—

(da Falk vil svare.)

Nej vent, og hřr pĺ, hvad jeg har at sige.

(trćder nćrmere.)

Der var en tid, da jeg var ung, som De,

og ikke mindre kćk og uforfćrdet.

Jeg sled for brřd og der gik ĺr forbi;

se, sligt gřr ĺnden ej, som hĺnden, hćrdet.

Jeg kom der nord; mit hjem lĺ stilt bag fjeldet,

og verdens ring for mig blev prestegćldet.—

Mit hjem—herr Falk! Ja, véd De hvad et hjem er?

FALK

(kort).

Det har jeg aldrig vidst.

STRĹMAND.

Det vil jeg tro.

Et hjem er der, hvor dejligt rum for fem er,

skřnt der blandt fiender tykkes trangt for to.

Et hjem er der, hvor alle dine tanker

kan lege frit, som břrn pĺ faders fang,

hvor ej din rřst pĺ hjertedřren banker,

fřr svaret lyder i beslćgtet sang.

Et hjem er der, hvor dine hĺr kan grĺne,

og ingen mćrker, at du ćldes dog,

hvor kćre minder dćmrer for at blĺne,

som ĺsens rygning blĺner bagom skog.

FALK

(med tvungen spot).

De blir jo varm—

STRĹMAND.

Ved det, som De kun ler af!

Sĺ uligt har Vorherre os to skabt.

Mig fattes det, som De fik desto mer af;

men jeg har vundet der, hvor De har tabt.

Fra skyen skimtet, ser ud som en skrřne

mangt sandhedskorn ved landevejens kant;

De vil tilvejrs, jeg knapt til tagets mřne,—

én fugl blev skabt til řrn—

FALK.

Og én til hřne.

STRĹMAND.

Ja, le De kun, og lad det vćre sandt.

Jeg er en hřne;—godt; men under vingen

jeg har en kyllingflok, og De har ingen!

Og jeg har hřnens mod og hjerterum,

og jeg slĺr fra mig, nĺr det mine gćlder.

Jeg véd jo nok, De mener jeg er dum,

ja muligt, at en vćrre dom De fćlder,

og holder mig for grisk pĺ verdens gods;—

godt, ingen strid om sligt imellem os!

(griber Falks arm og tilfřjer dćmpet, men med stigende styrke.)

Ja, jeg er grisk og dum og slřv tillige;

men jeg er grisk for dem, som Gud mig gav,

og jeg fordummedes i trćngselskrige,

og jeg blev slřv pĺ ensomhedens hav.

Dog, alt som ungdomssnekken, sejl for sejl,

gik under bag den endelřse dřnning,

da stak en anden op pĺ havets spejl,

og bar for landvind ind med livets lřnning.

For hver en drřm, som gik i strćvet under,

for hver en svingfjćr, som pĺ flugten knak,

jeg fik til skćnk et lidet Guds vidunder,

og Herrens skćnk jeg tog med pris og tak.

For dem jeg stred, for dem jeg bar i dynge,

for dem jeg tyded selv den hellige skrift;—

det var min blomstergĺrd, min břrneklynge;—

nu har De plettet dem med spottens gift!

De har bevist, ćstetisk og forfatterligt,

at al min lykke var en dĺres tro,

at det, jeg tog for alvor, det var latterligt;—

nu krćver jeg, giv mig igen min ro,

men giv mig den foruden brćk og mén—

FALK.

De krćver, jeg skal lykkens hjemmel drřfte?—

STRĹMAND.

Ja, De har kastet pĺ min vej en sten,

en tvilens sten, som ikkun De kan lřfte.

Tag vćk det stćngsel mellem mig og mine,

som De har bygt, tag grimen af min hals—

FALK.

De tror, at jeg har lřgnens lim tilfals,

for lykkens sprukne kar med det at kline?

STRĹMAND.

Jeg tror, at troen, som De rev omkuld

med ord, den kan med ord igen De rejse;

jeg tror, De kan den brukne lćnke svejse;—

dřm om igen,—tal sandhed hel og fuld,

bevis pĺnyt,—sĺ jeg kan flaget hejse—

FALK

(stolt).

Jeg stempler lykkens messing ej som guld.

STRĹMAND

(ser fast pĺ ham).

Sĺ kom ihug, her nys blev sagt et ord

af en, som vejrer sandhedsharens spor:

(med oplřftet finger.)

Der gĺr en Nemesis igennem livet;

at rřmme vćk fra den, er ingen givet!

(han gĺr mod huset.)

STYVER

(kommer ud med briller pĺ og med den ĺbne bog i hĺnden).

Herr pastor, De mĺ vćre som en vind!

De unge grćder—

BŘRNENE

(i dřren).

Far!

STYVER.

Og fruen venter!

(Strĺmand gĺr ind i huset.)

STYVER.

Den dame har ej sans for argumenter.

(putter bogen og brillerne i lommen og kommer nćrmere.)

Falk!

FALK.

Ja!

STYVER.

Jeg hĺber du har skiftet sind.

FALK.

Og hvorfor?

STYVER.

Ĺ, det er da let forklarligt;

du indser sagtens, det er uforsvarligt

at gřre brug af konfidentielle

meddelelser;—dem mĺ man ej fortćlle.

FALK.

Nej, jeg har hřrt, at det skal vćre farligt.

STYVER.

Ja dřd og pine!

FALK.

Ja, men blot for storfolk.

STYVER

(ivrig).

Det farligt er for alle slags kontorfolk.

Du kan vel tćnke dig, hvor det forminsker

hver udsigt for mig, dersom chefen tror,

jeg har en pegasus som gĺr og vrinsker

i arbejdstiden i et sligt kontor.

Du véd, fra "revisionen" og til "kirken"

man ynder ikke vingehestens virken.

Men vćrst det blir, ifald det kommer ud,

at jeg har brudt kontorets fřrste bud,

og ĺbenbaret skjulte ting af vigtighed.

FALK.

Sĺ den er strafbar, slig en uforsigtighed?

STYVER

(hemmelighedsfuldt).

Den tvinge kan en offentlig person

til at begćre straks sin demission.

Det er et lovbud for os, statens mandfolk,

at gĺ med lĺs for munden selv blandt grandfolk.

FALK.

Men det er jo tyrannisk af en hersker

at binde mund pĺ den—kopist, som tćrsker.

STYVER

(trćkker pĺ skuldrene).

Det er legalt; mĺ lydes uden knur.

Desuden, i et tidspunkt, som nćrvćrende,

da gagerevisionen stĺr for tur,

det er ej klogt at ytre sig belćrende

om arbejdstidens brug og dens natur.

Se, derfor er det, at jeg ber dig: ti dog;

et ord kan skille mig ved—

FALK.

Portefřljen?

STYVER.

Officielt benćvnes det "kopibog".

Den protokol er egentlig som sřljen,

der lukker linet for kontorets barm;

at gćtte gĺder der, forvolder harm.

FALK.

Og dog det var dig selv, som bad mig tale,

og kaste ud et vink om pultens skat.

STYVER.

Ja, vidste jeg, at presten kunde dale

sĺ dybt i dynd, han, som har lykken fat,

som er i embed, som har kone, břrn,

og penge til at trodse livets třrn?

Men kan han falde ned til slig filister,

hvad skal man sige da om os kopister,

om mig, som er i uforfremmet stand

og har en kćreste, og snart skal giftes,

og passe pĺ, at der familje stiftes,

etcetera!

(heftigere.)

O, var jeg velstandsmand,

jeg skulde spćnde panseret om hćrden

og slĺ i bordet til den hele verden.

Og var jeg enligt mandfolk, jeg, som du,

da kan du tro, at gennem prosa-sneen

jeg skulde bryde bane for ideen!

FALK.

Sĺ berg dig, mand!

STYVER.

Hvad?

FALK.

Der er tid endnu!

Agt ikke verdens uglekloge dommerfugl:

husk, frihed gřr en kĺlorm selv til sommerfugl!

STYVER

(trćder tilbage).

Du mener, at jeg skulde bryde—?

FALK.

Ja;

er perlen vćk, hvad gćlder skallet da?

STYVER.

Sligt forslag kunde stilles til en rus,

ej til en mand med karakter i jus!

Jeg regner ej, hvad Kristian den femte

i sin tid om trolovelser bestemte,—

thi det slags forhold findes ej berřrt i

"lov om forbrydelser" af to-og-fyrti;

for sĺ vidt var ej sagen kriminel,

det var jo intet brudd pĺ det legale—

FALK.

Der kan du se!

STYVER

(fast).

Ja, men alligevel,—

om slig en eksception blir aldrig tale.

I trange tider holdt vi trofast sammen;

hun fordrer ikke stort af livets gammen,

og jeg er nřjsom, har alt lćnge sporet,

at jeg blev skabt for hjemmet og kontoret.

Lad andre fřlge svaneflokkens flugt;

liv i det smĺ kan ogsĺ vćre smukt.

Hvad siger ej etsteds geheimerĺd Goethe

om melkevejen, skinnende og hvid?

Af den kan ingen skumme lykkens flřde,

og endnu mindre hente smřrret hid—

FALK.

Nĺ, var end mĺlet lykkesmřrrets kerning,

mĺ ĺnden rĺde dog i al din slid;—

en mand skal vćre borger af sin tid,

men adle tidens borgerlige gerning.

Ja visstnok er der skřnhed i det smĺ;

men kunsten er at skue og forstĺ.

Ej hver, som ynder at hĺndtere sřlen,

mĺ derfor tro sig ligemand med "Dřlen".

STYVER.

Sĺ lad os gĺ med fred vor jćvne vej;

vi stćnger ikke stierne for dig,

vi fřlger gaden, du i hřjden svćver.

Hm, der fór ogsĺ hun og jeg engang;

men dagens krav er arbejd, ikke sang,—

den dřr man fra, alt efter som man lever.

Se, ungdomslivet er en stor proces

og den unřdigste af alle trćtter;—

gĺ pĺ akkord, og tćnk ej pĺ regres;

thi sagen taber du for alle retter.

FALK

(kćk og trřstig, idet han kaster et řje pĺ lysthuset).

Nej, er den end for sidste domstol kommen,—

jeg véd, der er benĺdning bagom dommen!

Jeg véd, et liv kan leves ud af to,

med frelst begejstring og med reddet tro;

men du forkynder tidens usle lćre:

at idealet er det sekundćre!

STYVER.

Nej, det primćre; thi dets hverv er ude,

som blomstens hverv—nĺr frugten sćtter knude.

(Inde ved pianoet spiller og synger frřken Skćre: "Ach, du lieber Augustin". Styver stanser og lytter i stille bevćgelse.)

Hun kalder pĺ mig med den samme sang,

som talte, da vi mřdtes fřrste gang.

(lćgger hĺnden pĺ Falks arm og ser ham ind i řjet.)

Sĺ tidt hun den til liv i lćngsel henter,

gĺr ud ifra min kćrestes tangenter

bekrćftet genpart af det fřrste ja.

Og nĺr vor kćrlighed til slut har endskab,

og afdřr, til opstandelse som venskab,

skal sangen binde mellem fřr og da.

Og krřges end min ryg i flugt med pulten,

og blir mit dagvćrk kun en krig mod sulten,

sĺ gĺr jeg glad dog vejen til mit hjem,

hvor det forsvundne stĺr i toner frem.

Er der en stakket kveldstund helt vor egen,—

da er jeg sluppen skadeslřs fra legen!

(han gĺr ind i huset. Falk vender sig mod lysthuset. Svanhild kommer frem; hun er bleg og oprřrt. De ser en stund i taushed pĺ hinanden og kaster sig med heftighed i hinandens arme.)

FALK.

O, Svanhild, lad os holde trofast ud!

Du friske friluftsblomst pĺ kirkegĺrden,—

der ser du, hvad de kalder liv i vĺren!

Der lugter lig af brudgom og af brud;

der lugter lig, hvor to gĺr dig forbi

pĺ gadehjřrnet, smilende med lćben,

med lřgnens klumre kalkgrav indeni,

med dřdens slaphed over hver en strćben.

Sligt kalder de at leve! Himlens magter,

er slig en lod da vćrd de tusend fagter?

At drćtte břrnehjorder op til sligt,

at fede dem med retsind og med pligt,

at gřde dem med tro en stakket sommer,—

til brug, nĺr sjćleslagtningstiden kommer!

SVANHILD.

Falk, lad os rejse!

FALK.

Rejse? Og hvorhen?

Er ikke verden overalt den samme,

og findes ej pĺ hvermands vćg igen

den samme lřgn i sandheds glas og ramme?

Nej, vil vi blive, nydende spektaklet,

tragikomedien, harlekinsmiraklet,—

et folk, som tror—hvad hele folket lyver!

Se presten og hans kone, Lind og Styver,

som kćrlighedens julebukke taklet,

med lřgn i hjertet og med tro i munden,—

og endda respektable folk i grunden!

De lyver for sig selv og for hverandre;

men lřgnens indhold, det třr ingen klandre;—

hver regner sig, skřnt havsnřdsmand pĺ křlen,

for lykkens Krřsus, salig som en gud;

selv drev de sig af paradiset ud,

og bums til řrerne i svovelpřlen;

men ingen af dem skřnner, hvor han sidder,

og hvermand tror sig paradisets ridder,

og hvermand smiler under ak og uf;

og kommer Belsebub med brřl og gluf,

med horn og bukkeben og noget vćrre,—

da muntrer man sin nabo med et puf:

tag hatten af dig; se, der gĺr Vorherre!

SVANHILD

(efter en kort tankefuld stilhed).

Hvor underfuld en kćrlig hĺnd har pegt

pĺ vejen for mig til vort vĺrdagsstćvne.

Det liv, jeg har i spredte drřmme legt,

skal jeg fra denne stund mit dagvćrk nćvne.

O, gode Gud! Hvor famled jeg iblinde;—

da břd du lys,—da lod du ham mig finde!

(ser pĺ Falk med stille, kćrlig forundring.)

Hvad kraft er dog i dig, du stćrke trć,

som stĺr i vindfaldsskogen rank og frodig,

som stĺr alene, og som dog har lć

for mig—?

FALK.

Guds sandhed, Svanhild;—den gřr modig.

SVANHILD

(ser mod huset med et udtryk af skyhed).

De kom som onde fristere, de to,

hver talsmand for sin halve del af slćgten.

En spurgte: hvor kan ungdomselskov gro,

nĺr sjćlen luder under velstandsvćgten?

Den anden spurgte: hvor har elskov liv,

nĺr kravet er en evig armodskiv?

Forfćrdeligt—at prćke denne lćre

som sandheds ord, og endda livet bćre!

FALK.

Og hvis det nu gjaldt os?

SVANHILD.

Gjaldt os?—Hvad da?

Kan ydre vilkĺr gřre til og fra?

Jeg har alt sagt dig det; hvis du vil stride,

da vil jeg stĺ og falde ved din side.

O, intet er sĺ let som biblens bud,

at lćgge hjemmet bag sig, juble, lide,

og fřlge den, man elsker, frem til Gud.

FALK

(favner hende).

Sĺ kom da, vintervejr, med vold og vćlde!

Vi stĺr i stormen; os kan ingen fćlde!

(Fru Halm og Guldstad kommer ind fra hřjre i baggrunden. Falk og Svanhild blir stĺende ved lysthuset.)

GULDSTAD

(dćmpet).

Se, frue!

FRU HALM

(overrasket).

Sammen!

GULDSTAD.

Tviler De endnu?

FRU HALM.

Det var mćrkvćrdigt!

GULDSTAD.

Ĺ, jeg har nok mćrket,

at han sĺ stilt har ruget over vćrket.

FRU HALM

(hen for sig).

Hvem skulde tćnkt, at Svanhild var sĺ slu?

(livligt til Guldstad.)

Men, nej, jeg kan ej tro—

GULDSTAD.

Vel; det skal prřves.

FRU HALM.

Nu straks pĺ stedet?

GULDSTAD.

Ja, og eftertrykkeligt.

FRU HALM

(rćkker ham handen).

Gud vćre med Dem!

GULDSTAD

(alvorlig).

Tak, det kan behřves.

(kommer nedover.)

FRU HALM

(ser sig tilbage, idet hun gĺr).

Hvad udfald sagen fĺr, blir barnet lykkeligt.

(gĺr ind i huset.)

GULDSTAD

(nćrmer sig til Falk).

Det er vel knapt med tiden?

FALK.

Et kvarter,

sĺ gĺr jeg.

GULDSTAD.

Der behřves ikke mer.

SVANHILD

(vil fjerne sig).

Farvel!

GULDSTAD.

Nej bi!

SVANHILD.

Skal jeg?

GULDSTAD.

Til De har svaret.

Imellem os mĺ alting vćre klaret;—

vi tre fĺr tale ud af hjertet sammen.

FALK

(overrasket).

Vi tre?

GULDSTAD.

Ja, Falk,—nu mĺ vi kaste hammen.

FALK

(undertrykker et smil).

Til tjeneste.

GULDSTAD.

Sĺ hřr. Det er omtrent

et halvt ĺrs tid vi har hinanden kendt;

vi kćvled—

FALK.

Ja.

GULDSTAD.

Fast aldrig var vi enige;

vi gav hinanden tidt det glatte lag;

De stod som hřvding for en stortćnkt sag,

jeg var kun en af dřgnbedriftens menige.

Og endda var det som en streng, der bandt

imellem os, som tusend glemte sager

ifra min egen ungdoms tankelager,

De střved op og frem for dagen fandt.

Ja ja, De ser pĺ mig; men grĺsprćngt hĺr

har ogsĺ flommet frit og brunt en vĺr,

og panden, som ens daglig-gerning dynker

med trćldoms-sved, bar ikke altid rynker.

Dog nok om det! jeg er forretningsmand—

FALK

(let spottende).

De er den sunde praktiske forstand.

GULDSTAD.

Og De er hĺbets unge glade sanger.

(trćder mellem dem.)

Se derfor, Falk og Svanhild, stĺr jeg her.

Nu mĺ vi tale; thi den stund er nćr,

som bćr i skjoldet lykke eller anger.

FALK

(spćndt).

Sĺ tal!

GULDSTAD

(smilende).

Jeg sagde Dem igĺr, jeg grunded

pĺ et slags digtning—

FALK.

Pĺ en faktisk.

GULDSTAD

(nikker langsomt).

Ja!

FALK.

O hvis man spřr, hvor De tar stoffet fra—?

GULDSTAD

(ser et řjeblik pĺ Svanhild og vender sig atter mod Falk).

Det er et fćlles stof vi to har fundet.

SVANHILD.

Nu mĺ jeg gĺ.

GULDSTAD.

Nej, bliv og hřr til ende.

En anden kvinde bad jeg ej om sligt;

Dem, Svanhild, har jeg lćrt tilbunds at kende;

til snerperi er Deres sind for rigt.

Jeg sĺ Dem vokse, sĺ Dem foldes ud;

De ejed alt, hvad jeg hos kvinden skatter;—

men lćnge sĺ jeg kun i Dem en datter;—

nu spřr jeg—vil De vćre mig en brud?

(Svanhild viger sky tilbage.)

FALK

(griber ham ved armen).

Tal ikke mere!

GULDSTAD.

Rolig; hun skal svare

Spřrg ogsĺ De,—sĺ kan hun vćlge frit.

FALK.

Jeg—siger De?

GULDSTAD

(ser fast pĺ ham).

Det gćlder at bevare

tre liv for lykken,—ej alene mit.

Forstil Dem ej, det nytter Dem kun lidt;

thi skřnt min gerning ligger i det lave,

sĺ fik jeg endda et slags klarsyns-gave.

Ja, Falk, De elsker hende. Glad jeg sĺ

den unge kćrlighed i blomst at stĺ;

men denne kćrlighed, den stćrke, kćkke,

den er det, som kan hendes lykke knćkke.

FALK

(farer op).

Det třr De sige!

GULDSTAD

(rolig).

Med erfarings ret.

Hvis nu De hende vandt—

FALK

(trodsende).

Hvad sĺ?

GULDSTAD

(langsomt og med eftertryk).

Ja sćt

hun turde alt pĺ denne grundvold bygge,

og vove alt pĺ dette ene kort,—

og livets storm sĺ fejed grunden bort;

og blomsten falmed under tidens skygge?

FALK

(forglemmer sig og udbryder):

Ugřrligt!

GULDSTAD

(ser betydningsfuldt pĺ ham).

Hm, sĺ tćnkte ogsĺ jeg

da jeg var ung, som De. I gamle dage

jeg brandt for en; da delte sig vor vej.

Igĺr vi mřdtes;—intet er tilbage.

FALK.

Igĺr?

GULDSTAD

(smiler alvorligt).

Igĺr. De kender prestefruen—

FALK.

Hvad? Det var hende, som—

GULDSTAD.

Som tćndte luen.

For hende sřrged jeg i mange ĺr,

og i dem alle stod hun for mit minde,

som den hun var, hin unge fagre kvinde,

dengang vi mřdtes i den friske vĺr.

Nu tćnder I den samme dĺrskabsild,

nu frister I det samme vovespil,—

se, derfor er det, at jeg siger: Varlig!

Stans lidt, og tćnk jer om;—jer leg er farlig!

FALK.

Nej, jeg har sagt det hele thevandslag

min stćrke tro, som ingen tvil kan fćlde—

GULDSTAD

(udfylder meningen).

At kćrligheden efter frit behag

kan trodse vane, nřd og sorg og ćlde.

Nĺ, lad sĺ vćre; mulig er det sandt;

men se nu sagen fra en anden kant.

Hvad elskov er, véd ingen at forklare;

hvori den stikker, denne glade tro,

at én blev skabt til saligt liv i to—

se, det kan ingen mand pĺ jord besvare.

men ćgteskabet, det er noget praktisk,

og ligesĺ forlovelse, min ven;

og let det lar sig eftervise faktisk,

at en er skikket just for den og den.

Men kćrligheden kĺrer jo iblinde,

den vćlger ej en hustru, men en kvinde;

og hvis nu denne kvinde ej er skabt

til viv for Dem—?

FALK

(spćndt).

Nu?

GULDSTAD

(trćkker pĺ skuldrene).

Sĺ er sagen tabt.

En lykkelig forlovelse betinges

ej blot af elskov, men af meget mer,

familjelemmer, som man gerne ser,

af sind, som under samme hat kan bringes.

Og ćgteskabet? Ja, det er et hav

af lutter fordringer og lutter krav,

som lidet har med elskov at bestille.

Her krćves huslighed og dyder milde,

her krćves křkkensans og andet sligt,

forsagelse og agt for bud og pligt,—

og meget som i frřkenens nćrvćrelse

ej gřres kan til genstand for belćrelse.

FALK.

Og derfor—?

GULDSTAD.

Lyd et rĺd, sĺ godt som guld.

Brug lidt erfaring; hřr Dem om i livet,

hvor hvert par elskende tar munden fuld,

som hele millionen dem var givet.

For alteret skal de sporenstregs, de to;

de fĺr et hjem og er i lykkens kridthus;

sĺ gĺr en tid i sejersrus og tro;

sĺ kommer der en opgřrsdag;—jo, jo!

Da er det hele bo et stort fallithus!

Fallit er ungdoms blomst pĺ konens kind,

fallit er tankens flor i hendes indre;

fallit er sejrens mod i mandens sind,

fallit hver glřd, som fordum sĺs at tindre;

fallit, fallit er hele boets masse;

og slige to gik dog i livet ind

som elskovs handelshus af fřrste klasse!

FALK

(i stćrkt udbrud).

Det er en lřgn!

GULDSTAD

(urokkelig).

For nogle timer siden

var det dog sandhed. Det var Deres ord,

da her De stod, som han i brabantstriden,

og sloges med det ganske thevandsbord.

Da lřd benćgtelsen fra alle kanter,

som nu fra Dem; nĺ ja, det fattes nemt;

vi finder alle jo, det klinger slemt

at hřre dřden nćvne, nĺr vi skranter.

Se presten, han, som komponerte, malte,

i frierdagene med ĺnd og smag;—

hvor kan De undres pĺ, at manden dalte,

da han og hun kom under fćlles tag?

Hun var jo skabt for ham til elskerinde,—

til viv for ham hun skabtes ingensinde.

Og sĺ kopisten, som skrev gode vers?

Da fyren var i Herrens navn forlovet,

kom hele rimeriet straks pĺ tvers,

og siden den tid har hans muse sovet

ved rokkeduren af en evig jus.

Der ser I—

(betragter Svanhild.)

Fryser De?

SVANHILD

(sagte).

Jeg fryser ikke.

FALK

(tvinger sig ind under en spřgende tone).

Og nĺr det aldrig ender med et plus,

men kun med minus,—hvorfor vil De stikke

den kapital, De rĺder over, i

sligt lidet fordelagtigt lotteri?

Det lader nćsten, som De har den tro,

at De blev sćrlig skabt for bankerotten?

GULDSTAD

(ser pĺ ham, smiler og ryster pĺ hovedet).

Min kćkke unge Falk,—gem lidt pĺ spotten.—

Pĺ to slags vis et par kan sćtte bo.

Det grundes kan ved illusionskrediten,

ved langsigtsveksler pĺ en evig rus,

pĺ permanents af aldren atten-nitten,

og pĺ umulighed af gigt og snus;—

det grundes kan pĺ rosenrřde kinder,

pĺ klare řjne og pĺ lange hĺr,

pĺ tryghed for, at aldrig sligt forsvinder,

og at parykkens time aldrig slĺr.

Det grundes kan pĺ stemningsfulde tanker,

pĺ blomsterflor i řrkenstřvet třrt,

pĺ hjerter, der, et livslřb gennem, banker,

som da det fřrste ja blev sagt og hřrt.

Hvad kaldes slig trafik? De navnet kender;—

det kaldes humbug,—humbug, kćre venner!

FALK.

Nu skřnner jeg, De er en farlig frister,—

De, velstandsmanden, kanske millionćr,

mens alt, hvad mit i denne verden er,

blev bĺret bort af to artillerister.

GULDSTAD

(skarpt).

Hvad mener De med det?

FALK.

Det ligger nćr;

thi den solide grundvold, kan jeg tćnke,

er sagtens mynt,—mirakelmidlet mynt,

som lĺner mangen middelaldersk enke

Sankt Gertruds gyldenglorie til pynt.

GULDSTAD.

Ĺ nej, den er dog noget, som er bedre.

Den er den stille, hjertevarme strřm

af venlig agt, der kan sin genstand hćdre,

sĺ fuldt, som jublen i en řrskedrřm.

Den er en fřlelse af pligtens lykke,

af omsorgs velbehag, af hjemmets fred,

af viljers břjning mod hinanden ned,

af vĺgen for at ingen sten skal trykke

den kĺrnes fod, hvor hun i livet skred.

Den er en mildhedshĺnd, som lćger sĺrene,

den mandekraft, som bćr med villig ryg,

den ligevćgt, som rćkker gennem ĺrene,

den arm, som střtter tro og lřfter tryg.—

Det er det indskud, Svanhild, jeg kan byde

til Deres lykkes bygning; svar mig nu.

(Svanhild gřr en stćrk anstrengelse for at tale; Guldstad lřfter hĺnden og hindrer hende.)

Betćnk Dem vel, at ej De skal fortryde!

Vćlg mellem os med klar og sindig hu.

FALK.

Og hvoraf véd De—

GULDSTAD.

At De elsker hende!

Det har jeg lćst pĺ Deres řjnes bund.

Sig ogsĺ hende det i denne stund.

(trykker hans hĺnd.)

Nu gĺr jeg ind. Lad legen fĺ en ende.

Og třr De love mig med hĺnd og mund,

at vćre hende slig en ven i livet,

slig stav pĺ vejen, slig en trřst i nřd,

som jeg kan vćre det,—

(vender sig til Svanhild.)

Nu godt, sĺ skriv et

udsletningsmćrke over det, jeg břd.

Da har jeg sejret, sejret i det stille;

De vinder lykken; det var det, jeg vilde.

(til Falk.)

Og, det er sandt,—De talte fřr om mynt;

tro mig, den er lidt mer, end flitterpynt.

Jeg stĺr alene, kender ingen kćre;

alt det, som mit er, det skal Deres vćre;

De blir som sřn for mig, og hun min datter.

De véd, ved grćnsen ejer jeg et brug;

did flytter jeg, De sćtter disk og dug,

og er sĺ ĺret omme, ses vi atter.—

Nu kender De mig, Falk; gransk nu Dem selv,

glem ej, at farten nedad livets elv

er ingen leg, er ej at nyde, svćlge;—

og sĺ, i Herrens navn,—sĺ fĺr I vćlge!

(gĺr ind i huset. Ophold. Falk og Svanhild ser sky mod hinanden.)

FALK.

Du er sĺ bleg.

SVANHILD.

Og du sĺ stille.

FALK.

Ja.

SVANHILD.

Han var os vćrst.

FALK

(hen for sig).

Han stjal mig styrken fra.

SVANHILD.

Hvor hĺrdt han slog.

FALK.

Han vidste godt at ramme.

SVANHILD.

Det var, som alt gik under i det samme.

(nćrmere ved ham.)

Hvor vi var rige, rige i hinanden,

da hele verden havde os forladt,

da vore tanker steg, som slag mod stranden

af břlgebrydning i den stille nat.

Da var der sejersmod i vore sjćle,

og lid pĺ evig elskov mellem to;—

han kom med verdens gaver, tog vor tro,

og planted tvil,—og sĺ forgik det hele!

FALK

(med vild heftighed).

Riv det af mindet ud! Alt, hvad han sagde,

var sandt for andre, men en lřgn for os!

SVANHILD

(ryster stille pĺ hovedet).

Det kornaks, som et tvilens haglslag lagde,

kan aldrig svaje mer i livsenstrods.

FALK

(med udbrydende angst).

Jo, vi to, Svanhild—!

SVANHILD.

Slip et hĺb, som dĺrer;

Ifald du lřgnen sĺr, du hřster tĺrer.

De andre, siger du? Og tror du ej,

at hver og én har tćnkt som du og jeg,

at han var den, som turde trodse lynet,—

hvem ingen storm til jorden kunde slĺ,

hvem tĺgebanken fjernt i himmelsynet

pĺ uvejrsvinger aldrig kunde nĺ?

FALK.

De andre delte sig mod spredte mĺl;

jeg vil din elskov kun, og den alene.

Se, de forskriger sig i livets skrĺl,

jeg stilt skal střtte dig med stćrke grene.

SVANHILD.

Men dersom den alligevel gik under,

den kćrlighed, som skulde bćre alt,—

har du da det, som endda lykken grunder?

FALK.

Nej, med min kćrlighed det hele faldt.

SVANHILD.

Og třr du helligt love mig for Gud,

at aldrig den, lig visnet blomst, skal hćnge,

men dufte, som idag, og holde ud

for hele livet?

FALK

(efter et kort ophold).

Den vil holde lćnge.

SVANHILD

(smerteligt).

O, "lćnge", "lćnge";—usle armodsord!

Hvad gćlder "lćnge" vel for kćrligheden?

Det er dens dřdsdom, meldugg over sćden.

"Pĺ evigt liv for kćrlighed jeg tror"—

den sang skal altsĺ tie, og isteden

det lyde skal: Jeg elsked dig ifjor!

(som lřftet af en stćrk indskydelse.)

Nej; sĺ skal ej vor lykkes dag gĺ under,

ej dř med solgrĺd bag en sky i vest;—

vor sol skal slukkes, lig et luftvidunder,

i middagsstunden, der den glitrer bedst!

FALK

(forfćrdet).

Hvad vil du, Svanhild?

SVANHILD.

Vi er břrn af vĺren;

bag den skal ikke komme nogen hřst,

da sangerfuglen tier i dit bryst

og aldrig lćnges did, hvor den er bĺren.

Bag den skal aldrig noget vinterdćkke

slĺ linet over alle drřmmes lig;—

vor kćrlighed, den glade, sejerskćkke,

skal sot ej tćre pĺ, ej ćlde svćkke,—

dř skal den, som den leved, ung og rig!

FALK

(i dyb smerte).

Og langt fra dig,—hvad blev mig der vel livet!

SVANHILD.

Hvad blev det nćr mig—uden kćrlighed?

FALK.

Et hjem!

SVANHILD.

Hvor lykkens alf med dřden stred.

(med styrke.)

Til viv for dig blev evnen ej mig givet,

det ser jeg nu, det fřler jeg og véd!

Jeg kunde elskovs glade leg dig lćre,

men třr din sjćl ej gennem alvor bćre.

(nćrmere og med stigende ild.)

Nu har vi jublet i en vĺrdags rus;

nu ingen sřvnig dřs pĺ slapheds puder!

Giv alfen vinger, lad for sangens sus

ham gĺ pĺ flugt i flok med unge guder!

Og er den kantret end, vor fremtids bĺd,—

et brćt er oven vande,—jeg véd rĺd;

den kćkke svřmmer rćkker paradiset!

Lad lykken synke, gĺ i graven vĺd;

vor kćrlighed skal dog, Gud vćre priset,

nĺ sejersfrelst iland ifra forliset!

FALK.

O, jeg forstĺr dig! Men at skilles sĺ!

Just nu, den fagre verden stĺr os ĺben,—

her, midt i vĺren, under himmel blĺ,

den samme dag vor unge pagt fik dĺben!

SVANHILD.

Just derfor mĺ vi. Efter denne stund

vort jubeltog gĺr nedad bakke kun!

Og ve, nĺr engang regnskabsdagen kommer,

og nĺr vi stćdes for den store dommer,

og nĺr han krćver, som retfćrdig Gud,

den skat han lĺnte os i livsenshaven—

da, Falk, et svar, som sletted nĺden ud:

"Den har vi mistet undervejs til graven!"

FALK

(i stćrk beslutning).

Kast ringen!

SVANHILD

(ildfuldt).

Vil du!

FALK.

Kast den! Jeg forstĺr dig!

Ja, det er kun pĺ denne vej, jeg nĺr dig!

Som grav er vej til livets morgenskćr,

sĺ er og elskov fřrst til livet viet,

nĺr lřst fra lćngsler og fra vildt begćr

den flyr til mindets ĺndehjem befriet!

Kast ringen, Svanhild!

SVANHILD

(jublende).

Jeg har lřst min pligt!

Nu har jeg fyldt din sjćl med lys og digt!

Flyv frit! Nu har du dig til sejer svunget,—

nu har din Svanhild svanesangen sunget!

(tar ringen af og trykker et kys pĺ den.)

Til verdens fald imellem havets siv

duk ned, min drřm,—dig ofrer jeg isteden!

(gĺr et par skridt opover, kaster ringen ud i fjorden og nćrmer sig Falk med et forklaret udtryk.)

Nu har jeg mistet dig for dette liv,—

men jeg har vundet dig for evigheden!

FALK

(stćrkt).

Og nu til dagens gerning hver for sig!

Pĺ jorden krydses aldrig mer vor vej.

Hver gĺr til sit, hver strider uden klage.

Vi smittet var af tidens feberdamp;

vi vilde sejrens lřn foruden kamp,

sabbatens fred foruden virkedage,

skřnt kravet er at kćmpe og forsage.

SVANHILD.

Men ikke sygt.

FALK.

Nej, nej,—med sandheds mod.

Os truer ingen flom af straffens flod;

det minde, vi to har for livet arvet,

skal strĺle smukt fra mřrke skyer ud,

og stĺ som fagrest regnbue, syvfold farvet,—

som pagtens tegn imellem os og Gud.

I skćr af det du gĺr til stille pligter—

SVANHILD.

Og du gĺr opad mod dit mĺl som digter!

FALK.

Som digter; ja, thi det er hver den mand,

i skolestue, tingsal eller kirke,

hver den, i hřjheds som i ringheds stand,

der řjner idealet bag sit virke.

Ja, opad gĺr jeg; flugtens hest er sadlet;

jeg véd, min gerning er for livet adlet!

Og nu, farvel!

SVANHILD.

Farvel!

FALK

(favner hende).

Et kys!

SVANHILD.

Det sidste!

(river sig lřs.)

Nu kan jeg glad for dette liv dig miste!

FALK.

Om alle lys i verden slukkes ud,—

lystanken lever dog; thi den er Gud.

SVANHILD

(fjerner sig mod baggrunden).

Farvel!

(gĺr videre.)

FALK.

Farvel!—Jeg rĺber glad endda—

(svinger hatten.)

Guds fagre kćrlighed pĺ jord, hurra!

(Dřren ĺbnes. Falk gĺr over mod hřjre; de unge blandt gćsterne kommer ud under latter og glćde.)

DE UNGE PIGER.

Til dans i haven!

EN ENKELT.

Livet er at danse!

EN ANDEN.

En vĺrdags blomsterdans med friske kranse!

NOGLE.

Ja, danse, danse!

ALLE.

Ja, og aldrig stanse!

(Styver kommer med Strĺmand under armen. Fru Strĺmand og břrnene fřlger efter.)

STYVER.

Ja, du og jeg er venner fra idag.

STRĹMAND.

Og jeg og du vil slĺ for fćlles sag.

STYVER.

Nĺr begge statens magter slĺr sig sammen—

STRĹMAND.

Blir resultatet alles—

STYVER

(hurtig).

Tarv!

STRĹMAND.

Og gammen.

(Fru Halm, Lind, Anna, Guldstad og frřken Skćre, samt resten af gćsterne kommer ud. Hele familjens řjne sřger Falk og Svanhild. Almindelig studsen, da man ser dem hver for sig.)

FRŘKEN SKĆRE

(mellem tanterne, slĺr hćnderne sammen).

Hvad? Sig mig, om jeg drřmmer eller vĺger!

LIND

(som intet har mćrket).

Jeg fĺr vel hilse pĺ min nye svoger.

(han, tilligemed flere af gćsterne, nćrmer sig Falk, men farer uvilkĺrligt et skridt tilbage ved at se pĺ ham og udbryder):

Hvad er der hćndt med dig? Du har, som Janus,

to ansigter!

FALK

(med et smil).

Jeg rĺber, som Montanus:

Jorden er flak, Messieurs;—mig skuffed řjet;

flak, som et fladbrřd;—er I nu fornřjet!

(gĺr raskt ud til hřjre.)

FRŘKEN SKĆRE.

En kurv!

TANTERNE.

En kurv?

FRU HALM.

Hys, lad det bli fortiet!

(gĺr opover til Svanhild.)

FRU STRĹMAND

(til presten).

Tćnk dig, en kurv!

STRĹMAND.

Men er det muligt?

FRŘKEN SKĆRE.

Ja!

DAMERNE

(fra mund til mund).

En kurv! En kurv! En kurv!

(de samler sig i klynge lengere inde i haven.)

STYVER

(som forstenet).

Hvad? Har han friet?

STRĹMAND.

Ja, tćnk dig, du! Han lo af os, ha, ha,—

(de ser mĺllřse pĺ hinanden.)

ANNA

(til Lind).

Nĺ, det var rigtig godt. Uf, han var fćl!

LIND

(omfavner og kysser hende).

Hurra, nu er du min i alle dele!

(de gĺr opover i haven.)

GULDSTAD

(ser tilbage mod Svanhild.)

Her er nok noget brustet i en sjćl;

men det, som endnu lever, vil jeg hele.

STRĹMAND

(fĺr mćlet igen og omfavner Styver).

Nu kan du trřstig blive ved at vćre

forlovet med din elskte frřken Skćre!

STYVER.

Og du kan skue gladelig din slćgt

forřget ĺrligĺrs med unge Strĺmćnd!

STRĹMAND

(gnider sig fornřjet i hćnderne og ser ud efter Falk).

Det var tilpas for ham, den frćkke knćgt;—

sĺ skal de ha det, disse kloge spĺmćnd!

(de gĺr opover i samtale, idet fru Halm nćrmer sig med Svanhild.)

FRU HALM

(dćmpet og ivrig).

Og intet binder dig?

SVANHILD.

Nej, intet binder.

FRU HALM.

Nu godt; sĺ kender du en datters pligt—

SVANHILD.

Rĺd over mig.

FRU HALM.

Tak, barn.

(med et tegn mod Guldstad).

Han er et rigt

parti, og nĺr der intet er til hinder—

SVANHILD.

Jo, ét forlanger jeg ved denne pagt:

at flytte bort—

FRU HALM.

Der er jo just hans agt.

SVANHILD.

Og frist—

FRU HALM.

Hvor lćnge da? Husk, lykken kalder.

SVANHILD

(smiler stille).

Ĺ, ikke lćnge; blot til lřvet falder.

(hun gĺr hen imod altanen; fru Halm opsřger Guldstad.)

STRĹMAND

(mellem gćsterne).

Ét, kćre venner, har vi lćrt idag:

om tvilsmĺl tidt os hĺrdelig belejrer,

sĺ vinder over slangen sandheds sag,

og kćrligheden sejrer.

GĆSTERNE.

Ja den sejrer!

(de omfavnes og kysses parvis. Udenfor til venstre hřres latter og sang.)

FRŘKEN SKĆRE.

Hvad er nu det?

ANNA.

Studenterne!

LIND.

Kvartetten,

som gĺr tilfjelds;—og jeg, som rent har glemt

at sende afbud—

(Studenterne kommer ind til venstre og blir stĺende ved indgangen)

EN STUDENT

(til Lind).

Her er vi pĺ pletten!

FRU HALM.

Sĺ det er Lind, De sřger?

FRŘKEN SKĆRE.

Det er slemt;

han er forlovet nu—

EN TANTE.

Sĺ De kan skřnne,

han intet har at gřre i det grřnne.

STUDENTEN.

Forlovet!

ALLE STUDENTERNE.

Gratulerer!

LIND.

Mange tak.

STUDENTEN

(til kammeraterne).

Der ligger altsĺ sangerskuden bak.

Hvad gřr vi nu? Vi mangler vor tenor.

FALK

(der kommer fra hřjre, sommerklćdt, med studenterhue, skrćppe og stav).

Den synger jeg i Norges ungdoms kor!

STUDENTERNE.

Du, Falk! Hurra!

FALK.

Tilfjelds i Guds natur,

som bien jager fra sit vinterbur!

Jeg har en dobbelt sangbund i mit bryst,

en langelek med underspundne strenge,

med tvefold klang, en hřj for livets lyst,

Og en, som dirrer under, dybt og lćnge.

(til enkelte mellem studenterne.)

Du har paletten?—Du papir til noder?

Godt; svćrm da, biflok, i det grřnne lřv,

hjem bćr vi engang hjemmets blomsterstřv

til kubens dronning, til vor store moder!

(henvendt til selskabet, idet studenterne gĺr og koret fra fřrste akt istemmes dćmpet udenfor.)

Tilgiv mig alt, det střrre, som det mindre,

jeg intet huske vil;

(sagte)

men alt erindre.

STRĹMAND

(i overstadig glćde).

Pyt, nu er lykkepotten atter hel!

Min kone har et hĺb, et sřdt, forjćttende—

(trćkker ham hviskende tilside.)

Nys hun betrode mig, den kćre sjćl—

(uhřrligt imellem.)

Hvis alt gĺr godt ... til mikkelsdag ... det trettende!

STYVER

(med frřken Skćre under armen, vender sig til Falk, smiler hoverende, og siger, idet han tyder mod presten):

Jeg fĺr de hundred daler, sćtter bo—

FRŘKEN SKĆRE

(nejer ironisk).

Ved juletider kaster jeg min pigekjole.

ANNA

(ligesĺ, idet hun tar kćrestens arm).

Min Lind blir her, lad troen vćre tro—

LIND

(dřlger sin forlegenhed).

og sřger plads som lćrer pĺ en pigeskole.

FRU HALM.

Jeg řver Anna op i alskens dueligheder—

GULDSTAD

(alvorlig).

Jeg gĺr til arbejds med et bramfrit digt—

om en, som lever for en hellig pligt.

FALK

(med et smil udover mćngden).

Og jeg gĺr opad—til en fremtids muligheder!

Farvel!

(dćmpet til Svanhild.)

Gud signe dig, min livsvĺrs viv;—

hvor langt jeg gĺr, skal dog min gerning nĺ dig!

(svinger huen og fřlger studenterne.)

SVANHILD

(ser en kort stund efter ham og siger stille men stćrk).

Nu er jeg fćrdig med mit friluftsliv;

nu falder lřvet;—lad nu verden fĺ mig.

(I dette řjeblik spilles op til dans ved pianoet, og champagnen knalder i baggrunden. Herrerne flyver om mellem hverandre med sine damer under armen; Guldstad nćrmer sig Svanhild og bukker for hende; hun farer et řjeblik sammen, men fatter sig og rćkker ham hĺnden. Fru Halm og den nćrmeste familje, som spćndt har iagttaget scenen, iler til og omringer dem under hřj glede, der overdřves af musiken og munterheden blandt de dansende lćngere inde i haven.)

(Men langt oppe fra landet, og klingende igennem dansemusiken, lyder kraftigt og kćkt:)

KOR AF FALK og STUDENTERNE.

Og har jeg end sejlet min skude pĺ grund,
o, sĺ var det dog dejligt at fare!

DE FLESTE PĹ SCENEN.

Hurra!

(dans og jubel; teppet falder.)

End of the Project Gutenberg EBook of Kćrlighedens Komedie, by Henrik Ibsen

*** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK KĆRLIGHEDENS KOMEDIE ***

***** This file should be named 15748-h.htm or 15748-h.zip *****
This and all associated files of various formats will be found in:
http://www.gutenberg.net/1/5/7/4/15748/

Produced by David Starner, Louise Hope and the Online Distributed
Proofreading Team.

Updated editions will replace the previous one--the old editions
will be renamed.

Creating the works from public domain print editions means that no
one owns a United States copyright in these works, so the Foundation
(and you!) can copy and distribute it in the United States without
permission and without paying copyright royalties.  Special rules,
set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to
copying and distributing Project Gutenberg-tm electronic works to
protect the PROJECT GUTENBERG-tm concept and trademark.  Project
Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you
charge for the eBooks, unless you receive specific permission.  If you
do not charge anything for copies of this eBook, complying with the
rules is very easy.  You may use this eBook for nearly any purpose
such as creation of derivative works, reports, performances and
research.  They may be modified and printed and given away--you may do
practically ANYTHING with public domain eBooks.  Redistribution is
subject to the trademark license, especially commercial
redistribution.

*** START: FULL LICENSE ***

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
distribution of electronic works, by using or distributing this work
(or any other work associated in any way with the phrase "Project
Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
Gutenberg-tm License (available with this file or online at
http://gutenberg.net/license).

Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
electronic works

1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
and accept all the terms of this license and intellectual property
(trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
used on or associated in any way with an electronic work by people who
agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
even without complying with the full terms of this agreement.  See
paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
works.  See paragraph 1.E below.

1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
collection are in the public domain in the United States.  If an
individual work is in the public domain in the United States and you are
located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
keeping this work in the same format with its attached full Project
Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.

1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
a constant state of change.  If you are outside the United States, check
the laws of your country in addition to the terms of this agreement
before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
creating derivative works based on this work or any other Project
Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
the copyright status of any work in any country outside the United
States.

1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
with this eBook or online at www.gutenberg.net

1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
and distributed to anyone in the United States without paying any fees
or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
1.E.9.

1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
with the permission of the copyright holder, your use and distribution
must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
License terms from this work, or any files containing a part of this
work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.

1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
electronic work, or any part of this electronic work, without
prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
active links or immediate access to the full terms of the Project
Gutenberg-tm License.

1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
"Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.net),
you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
that

- You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
has agreed to donate royalties under this paragraph to the
Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
must be paid within 60 days following each date on which you
prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
address specified in Section 4, "Information about donations to
the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."

- You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
License.  You must require such a user to return or
destroy all copies of the works possessed in a physical medium
and discontinue all use of and all access to other copies of
Project Gutenberg-tm works.

- You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
electronic work is discovered and reported to you within 90 days
of receipt of the work.

- You comply with all other terms of this agreement for free
distribution of Project Gutenberg-tm works.

1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
electronic work or group of works on different terms than are set
forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
works, and the medium on which they may be stored, may contain
"Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
your equipment.

1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
liability to you for damages, costs and expenses, including legal
fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
PROVIDED IN PARAGRAPH F3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
DAMAGE.

1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
written explanation to the person you received the work from.  If you
received the work on a physical medium, you must return the medium with
your written explanation.  The person or entity that provided you with
the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
refund.  If you received the work electronically, the person or entity
providing it to you may choose to give you a second opportunity to
receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
is also defective, you may demand a refund in writing without further
opportunities to fix the problem.

1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS' WITH NO OTHER
WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
WARRANTIES OF MERCHANTIBILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
with this agreement, and any volunteers associated with the production,
promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
that arise directly or indirectly from any of the following which you do
or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.

Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm

Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
electronic works in formats readable by the widest variety of computers
including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the
assistance they need, is critical to reaching Project Gutenberg-tm's
goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
and the Foundation web page at http://www.pglaf.org.

Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
number is 64-6221541.  Its 501(c)(3) letter is posted at
http://pglaf.org/fundraising.  Contributions to the Project Gutenberg
Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
permitted by U.S. federal laws and your state's laws.

The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
throughout numerous locations.  Its business office is located at
809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887, email
business@pglaf.org.  Email contact links and up to date contact
information can be found at the Foundation's web site and official
page at http://pglaf.org

For additional contact information:
Dr. Gregory B. Newby
Chief Executive and Director
gbnewby@pglaf.org

Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
Literary Archive Foundation

Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
spread public support and donations to carry out its mission of
increasing the number of public domain and licensed works that can be
freely distributed in machine readable form accessible by the widest
array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating
charities and charitable donations in all 50 states of the United
States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
with these requirements.  We do not solicit donations in locations
where we have not received written confirmation of compliance.  To
SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
particular state visit http://pglaf.org

While we cannot and do not solicit contributions from states where we
have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
against accepting unsolicited donations from donors in such states who
approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make
any statements concerning tax treatment of donations received from
outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
ways including including checks, online payments and credit card
donations.  To donate, please visit: http://pglaf.org/donate

Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
works.

Professor Michael S. Hart is the originator of the Project Gutenberg-tm
concept of a library of electronic works that could be freely shared
with anyone.  For thirty years, he produced and distributed Project
Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our Web site which has the main PG search facility:

http://www.gutenberg.net

This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

Table of Contents

Forord.

Fřrste Akt.

Anden Akt.

Tredje Akt.