Project Gutenberg's Anna-Clara och Hennes Bröder, by Hasse Zetterström

This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
with this eBook or online at www.gutenberg.org

Title: Anna-Clara och Hennes Bröder
En Bok om Barn

Author: Hasse Zetterström

Illustrator: Eigil Schwab

Release Date: March 3, 2006 [EBook #17904]

Language: Swedish

Character set encoding: ISO-8859-1

*** START OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ANNA-CLARA OCH HENNES BRÖDER ***

Produced by Torbjörn Alm and the Online Distributed
Proofreading Team at http://www.pgdp.net

ANNA-CLARA OCH HENNES BRÖDER

EN BOK OM BARN

AV
HASSE Z.

FJÄRDE TILLÖKADE UPPLAGAN

MED TECKNINGAR
AV
EIGIL SCHWAB

STOCKHOLM. ALB. BONNIERS BOKTRYCKERI 1921

INNEHĹLL.

ANNA-CLARA

OM ANNA-CLARAS FÖDELSE.

Anna-Clara kom sist av tre. Och hennes moder blev mycket glad dĺ hon äntligen kom. Hennes fader blev ocksĺ mycket glad, men han visade det icke fullt sĺ mycket, ty han var en man.

Anna-Clara föddes en söndag, mitt i vintern, en mörk och trĺkig februarisöndag, sĺ tung och dyster som endast en vintersöndag i en stad kan vara.

Gatorna lĺgo öde och tomma, ty människorna ville inte gĺ ut i detta rĺa väder.

Dĺ klockan blev fem, gick Anna-Claras moder och fader för att äta middag pĺ en restaurang. Icke därför att de brukade göra det, utan därför att tvĺ av deras vänner, som ocksĺ voro gifta och leddes om söndagarna, bett dem om sällskap. Människor som varit gifta nĺgra ĺr, ha ofta mycket svĺrt att vara ensamma.

Pĺ restaurangen var det inte mycket folk. Anna-Claras föräldrar hade valt denna lokal just därför. De visste att de skulle fĺ vara ensamma med sina vänner.

Och sĺ blev det en festmiddag denna döda trĺkiga söndag. Detta trots att ingen hade menat det. Det var den femte gästen som ordnade om alltsammans och vände en enkel trĺkig söndagsmiddag till nĺgot helt annat än vad man tänkt frĺn början. Den femte gästen var Anna-Clara. Hon kom inte till början av middagen—men sĺ var hon ju heller inte bjuden, sĺ hon visste ju inte om att hon skulle passa tiden. Hon kom till fĺgeln.

Hennes moder reste sig och sade:

—Jag tror ...

Och sedan hände en hel mängd i flygande fläng. Telefon—en bil—och en man som stod ensam kvar pĺ trottoaren, barhuvad, tittande efter vagnen som försvann.

Anna-Claras moder ville vara ensam dĺ hon mötte sitt barn.

Mannen gick tillbaka till vännerna. Han sĺg sig omkring. Det var som han aldrig förut sett detta rum. Där hängde en vaktmästare mot en vägg och där satt en kassörska vid en pulpet. De sĺgo trötta och döda ut.

I detta ögonblick kanske—

Han sprang ut i vestibulen. Nĺgon ringt? Hör efter noga!

Där kom en gammal man in i matsalen. Han satte sig vid ett fönsterbord och sĺg pĺ matsedeln med den trötthet i blick och min som man ofta finner hos de gamla uteätarna.

En vaktmästare kom rusande frĺn vestibulen. Anna-Claras fader sĺg honom komma och sprang emot honom.

Telefonens mikrofon lĺg pĺ ett litet bord avlyftad frĺn apparaten. Mannen som kallats, tog luren i sin hand, sĺg pĺ den och tänkte: ett ord är nyckeln, till liv eller död.

Han hörde sin egen röst och sĺ i sitt öra en annans, som sade:

—Tänk det var en flicka!

Han släppte luren och sprang uppför trappan till matsalen. Scenen var ny mot nyss. Vaktmästaren vid sin vägg sĺg glad ut, fröken vid pulpeten smĺlog och den gamle uteätaren gjorde en gest som ville han säga: Sitt ned unge man och dela en flaska vin med mig!

Visste de vad som hänt?

Han stannade framför vännerna och ropade högt:

—Nu har hon kommit—Anna-Clara! Hon hälsar sĺ mycket!

Han kände det som han plötsligt fĺtt lust att skĺla med hela lokalen, med vaktmästaren vid väggen, med fröken vid pulpeten och med den gamle uteätaren—men han gjorde det inte, ty han var en behärskad man.

De hade somnat dĺ han kom. Han smög sig fram och sĺg pĺ dem. Modern lĺg med händerna knäppta som till bön. Han sĺg pĺ henne och med en glimt av avund tänkte han:

Sĺ lycklig har jag aldrig sett henne.

Och Anna-Clara—

Han kom ut. Emanuel, som var ĺtta ĺr, stod i dörren. Hans ögon lyste av tusen nyfikna frĺgor.

—Är det sant, sade han, att hon är oppnäst?

—Ja, sade fadern, det är sant!

Han lĺg vaken och tänkte. Sĺ sprang han plötsligt upp ur sängen och in till Emanuel.

—Jag ville bara veta, sade han, om du hade nĺgot emot, att hon var oppnäst.

—Nej, för all del, svarade Emanuel, som alltid varit sĺ viktig, för mej fĺr det vara hur som helst med den näsan, jag tyckte bara att det var sĺ skojigt.

Det gamla daluret slog 12 korta snabba slag. Därute stod vinternatten mörk och tung. Men ingen katt jamade, ty man var ännu bara i februari.

RELIGION.

Dĺ Anna-Clara var sju ĺr och gick i första förberedande klassen kom hon en dag och begärde en psalmbok.

—Hur sĺ, sade jag.

—Därför att Gunvor har en i morgonbön som hon är sĺ mallig över.

—Det är möjligt, svarade jag, men jag har inte hört, att sĺ smĺ flickor behöva psalmbok.

—Men Gunvor har en.

Alltsĺ gick jag för att köpa en psalmbok.

Det finns mĺnga olika psalmböcker. Smĺ, vackra böcker med mjuka skinnband och guldkanter pĺ bladen och sĺ stora böcker med enkla rediga bokstäver. Jag bestämde mig för en sĺdan, ty den var billigast och barn böra tidigt vänja sig vid sparsamhet, framför allt i allvarliga ting.

Jag skrev Anna-Claras namn i psalmboken och gav henne den efter middagen. Hon blev nästan lika glad som dĺ hon fick sin första boll. Hon tog boken och sade:

—Den är precis likadan som den Gunvor har. Varpĺ hon gick in för sig själv och stängde dörren.

Jag satt en stund och tänkte över fallet, tills jag—mĺ gentlemännens alla helgon förlĺta mig!—gick fram till dörren och kikade genom nyckelhĺlet.

Där stod Anna-Clara mitt i rummet framför den stora spegeln. Psalmboken höll hon uppslagen framför sig och med sin falska röst sjöng hon ur boken. Dĺ och dĺ tittade hon i spegeln för att se hur hon gjorde sig. Ibland satte hon hĺrrosetten rätt och ibland var det ett veck pĺ kjolen som inte lĺg som det skulle.

Jag öppnade dörren och steg in.

—Min kära Anna-Clara, sade jag, en psalmbok är en mycket allvarligare sak än vad du föreställer dig. För att sjunga ur en psalmbok behöver man ingen repetition framför en spegel. Det passar sig inte alls. En psalmbok är ingenting att kokettera med. Dĺ du kommer högre upp i skolan kommer din lärarinna att berätta dig vad en psalmbok egentligen är.

Anna-Clara satt tyst och allvarlig. Sĺ sĺg hon mig rätt i ansiktet och sade i en bestämd ton:

—Jag vill bara säga dig en sak: man gĺr inte in i ett stängt rum utan att knacka först!

Jag tror inte att Anna-Clara är mogen för de religiösa spörsmĺlen.

KAJSA.

Nu är det sagorna. Först alla dem om trollen. Om Bim-bam-bo som är sĺ stor och sĺ lĺng att han kan titta över de högsta trän och se ned pĺ andra sidan om stora berg och skogar. Han har sĺ stora fötter att hela hus och trädgĺrdar försvinna mellan hans tĺr. Akta dig för honom när han kommer gĺende.

Och sĺ är det det lilla trollet, som bara är fult och springer omkring och stjäl smĺ barn och stoppar ned dem i en säck och bär hem dem till sin fru, som är ännu fulare och som kokar de smĺ barnen i en stor gryta. Det vill säga, det vill hon gärna göra, men barnen bli alltid räddade i sista minuten, ty annars sover Anna-Clara sĺ oroligt.

Men sĺ är det Kajsa. Det är nĺgot alldeles särskilt med henne. Hon är inte nĺgot troll utan en liten flicka och hon föddes en kväll, dĺ Anna-Clara hade mässlingen. Febern var rätt hög, sĺ att vi vĺgade oss inte pĺ Bim-bam-bo eller det lilla fula trollet, som springer omkring och tar smĺ barn.

—Nu skall jag berätta för dig om en liten flicka.

—Vad heter hon?

—Hon heter Kajsa.

—Hur mycket ĺr är hon?

—Hon är 5 ĺr som du.

—Var bor hon?

—Vänta skall du fĺ höra.

Kajsa bor pĺ landet i ett litet hus som hennes pappa rĺr om. Hon har en bror, som heter Olle, och han är 7 ĺr.

—Har hon nĺgra dockor?

—Hon har tre dockor och sĺ en liten babydocka, alldeles som du. Och sĺ har hon ett dockskĺp och en liten vagn för dockorna att ĺka i. Och kälke har hon pĺ vintern. Och hennes mamma hjälper henne att sy dockkläderna—

Det blir ingen saga om Kajsa. Ty det händer henne ingenting märkvärdigt. Men sedan Kajsa kom till, äro trollen alldeles bannlysta. Vi glömma dem alldeles.

Mitt pĺ dagen händer det att Anna-Clara kommer och viskar i mitt öra:—I kväll—Kajsa!

Ty Kajsa är en hemlighet mellan oss. Emanuel vet inte om henne och inte heller Karl-Olof. Hon lever för oss om kvällarna, dĺ det blir tyst och sömnen gläntar pĺ dörren. Ja, det händer ibland att Anna-Clara drömmer om henne.

Kajsa firar sin födelsedag och sin namnsdag och hennes smĺ väninnor, som vi ocksĺ känna, äro hos henne och leka med dockorna och Olle försöker spela dem alla möjliga spratt, men dĺ fĺr han smörj av Kajsas pappa. Ty pojkar ska inte vara elaka mot smĺ flickor.

Men sĺ en kväll händer nĺgot. Anna-Clara säger plötsligt:

—Vad är existera för nĺgot?

—Existera—varför frĺgar du det?

—Jo, för i dag talade jag om för Emanuel alltihop om Kajsa och dĺ sa han: hon existerar inte. Vad mente han med det?

—Emanuel är dum, säger jag, han pratar sĺ mycket, som han inte förstĺr.

Anna-Clara är tyst, men hon tänker. Dagen därpĺ, dĺ jag börjar tala om Kajsa, säger hon:

—Jag bryr mig inte om henne mer, för hon existerar inte—hon finns inte!

Stackars Kajsa. Sĺ gick det med henne. En flicka som inte existerar, kan man inte tala om.

Vi ha ĺtergĺtt till det stora trollet Bim-bam-bo som är sĺ stor att han kan titta över de högsta skogar och berg. Hans existens har Emanuel ännu inte vĺgat förneka.

ANNA-CLARA BERÄTTAR OM ETT FILMDRAMA SOM HON SETT.

—Jag har varit pĺ bio med Sten för han har haft mässlingen och hans mamma bjöd mej för han har badat sĺ nu är han bra—ä mamma hemma?—och sĺ gick vi pĺ Karla för de ä nära och där var ett filmdrama fast de var inget kärleksdrama för de var för barn—ä mamma hemma?—och de va om en pojke som bara var femton ĺr men som utmärkte sig för stor karaktäringsförmĺga för de stod pĺ programmet och hans mamma var död sĺ dom bodde pĺ en station i Amerika med ett plank omkring men hans mamma var ett porträtt som han stod och sĺg pĺ och andades sĺ underligt för hans pappa ville gifta sig med en annan tant—ä mamma hemma?—och hans pappa hade uniform för han var kapten pĺ stationen innanför planket. Stens mamma köpte knäckkola hos Agusta Jansson innan vi gick pĺ bion. Och sĺ hade pojken en trumpet som han blĺste i och sĺ kom indianerna och anföll stationen och sköt genom planket sĺ att dom som var innanför föll omkull och dog och dĺ var pojkens pappa borta och pojken tog och grävde ett hĺl under planket och sĺ kröp han ut med sin nya mamma och gömde henne i en grotta med gräs omkring men när de blev paus sa jag till Sten ä de säkert att du är bra frĺn mässlingen nu och dĺ flög en gumma opp som satt framför och skrek har dom barn me mässling pĺ biografer—ä mamma hemma?—och sen tog pojken en häst och red i väg utanför planket och började blĺsa i trumpeten sĺ att indianerna trodde att soldaterna skulle komma och dĺ blev dom rädda och red i väg men pojken som räddade allesammans blev skjuten i armen fast han blev bra sedan och sĺ kom hans pappa hem för han hörde trumpeten och dĺ flydde alla indianerna och dom blev sĺ glada allihop innanför planket och pojken fick en ny trumpet av sin nya mamma och sĺ blĺste han i den fast han hade ont i armen men han hade uniform som var vĺdligt stilig för det hände i Amerika alltsammans fast Sten sa att alltihop var gjort pĺ en gĺrd i Berlin där dom gör alla biografdramer fast det stĺr att dom spelar i Amerika—ä mamma hemma?—men inte tror jag att gumman fick mässlingen fast hon satt framför oss. Äldre människor ä sĺ underliga—

HAVET.

En morgon medan hela huset sover, stĺr min dotter utanför stugan och lyssnar till ett ljud, som hon aldrig hört förut. Det är icke blĺsten, icke nĺgon fĺgel och heller icke nĺgon motor som dunkar.

Dĺ jag kommer ut pĺ förstubron för att gĺ till hamnen och bĺtarna, kommer hon emot mig och säger:

—Vad är det som hörs sĺ underligt?

Jag lyssnar och sĺ svarar jag:

—Det är ju havet. Vinden är sydlig, dĺ hörs det hit. Det är dyningen.

—Vad är havet för nĺgot?

—Havet är det stora, stora vattnet pĺ andra sidan ön. Det är sĺ stort att man inte ser slutet pĺ det. Det gĺr ända till Ryssland!

—Kan man gĺ till havet?

—Ja visst, tvärs igenom skogen. Vi hinna fram och tillbaka före frukost. Kom!

Och sĺ gĺ vi till havet. Mycket förväntansfulla. Vägen gĺr först förbi gruvorna, som äro fyllda med vatten och som skrämma oss med sina kala mörka väggar och sina svarta blanka ödlor som kila i det gröna vattnet. Sĺ gĺ vi genom skogen, en smal stig, hal och glatt, över stenar och blanka hällar. Och sĺ äro vi vid stranden, vid havet. En hel vinter har gĺtt sedan jag sist stod här och med alla sinnen förnimmer jag det oändligas underbara makt. Det är som att andas pĺ nytt efter mĺnga, lĺnga mĺnaders fängsel och tryck.

—Detta är det stora vida havet, säger jag till min dotter, där hon stĺr med händerna pĺ ryggen och kisar mot solen.

Det blir tyst ett ögonblick och sĺ svarar hon:

—Det var väl ingenting.

Och sĺ vänder hon föraktfullt ryggen ĺt det stora, underbara, mäktiga havet.

Vi gĺ tysta hemĺt över klippor och hällar, pĺ smala stigar över hala barr, men jag vĺgar inte vända mig och se pĺ det stackars havet. Jag har liksom en känsla av att det försvunnit och sjunkit ned i jordens innandömen, i skam och blygsel över en liten kvinnas hĺrda dom.

DELFINEN.

En morgon kommer Anna-Clara springande uppför backen. Hon springer inte pĺ vägen, hon kommer mitt i gräset bland blommorna och timotejen. Jag ser pĺ lĺngt hĺll att det har hänt nĺgot, nĺgot mycket märkvärdigt, som mĺste berättas.

Hon är mycket upprörd, dĺ hon kommer fram. Alldeles röd i ansiktet av ansträngning. Och ögonen lysa.

—Vad har hänt? säger jag, är det en orm eller en tjur?

—Nej, säger Anna-Clara, inte alls, utan tvĺ riktiga sjöofficerare med uniform, sĺna där som de stora flickorna dansa med pĺ Sossitén kom och talade vid mej.

—Nej, sĺ märkvärdigt, tänk. Vad sa dom?

—Först sĺg jag att det lĺg en stor pansarbĺt alldeles vid Tallholmen och han hade inte varit där förut, ĺtminstone var han inte här i gĺr och sĺ stod jag just och frĺgte Olle om han hade fĺtt nĺgon ĺl för han metar ĺl för de fick vaktmästarn pĺ hotellet häromdan, en riktig ĺl som han sĺlde för tvĺ och femti och dĺ kommer en barkass med sjömän som rodde och i aktern satt dom där officerarna pĺ en svart duk och dom styrde med ett styre som sĺg sĺ konstigt ut alldeles som en stolsrygg och sĺ gick dom i land och kom rakt fram till mej och den ena gjorde honnör sĺ här och frĺgade hur gammal jag var och vad jag hette och de sa jag och dĺ skratta dom och bad mej hälsa pappa.

—Tackar, sade jag, vad hette herrarna?

—Det sa dom inte, men det var alldeles riktiga officerare med uniform.

Denna sommar hade Anna-Clara bestämt att hon skulle gifta sig med en tandläkare. Hon hade hört att de förtjänade sĺ mycket pengar och tiderna äro ju sĺ dĺliga. Men en dag ändrade hon tycke och sade:

—När jag blir stor ska jag gifta mej med en sĺn där.

En sĺn där var en sjöofficer. Det lĺg ingenting nedsättande i benämningen, det var bara en sorts förkortning.

—Varför just en sjöofficer, sade vi, av ett visst intresse för en blivande mĺg.

—Därför att dom ä sĺ snälla.

Jag tänkte: om tio ĺr säger hon: därför att de äro sĺ stiliga. En liten flicka vill ha en god man. En stor flicka vill ha en stilig man.

En dag blev Anna-Clara riktigt bekant med en sjöofficer. Han var kapten pĺ en u-bĺt. Och det var nĺgot! Han var sĺ förfärligt snäll och han visste precis hur man skulle hantera en liten flicka.

Anna-Clara fick vara med om nĺgot sĺ underbart, som att komma ombord pĺ u-bĺtens moderfartyg—hon undrade ett tag om den stora bĺten var riktig mamma till den lilla. Hon fick titta pĺ allting som fanns ombord och en morgon, dĺ hela ön sov, var hon med ute pĺ fjärden i en motorbĺt och fick se pĺ hur u-bĺten dök. Först gick det sĺ sakta, men sĺ, med ett, spolade vĺgorna över däcket och man sĺg bara ett smalt rör som stack opp och sĺ försvann även det. Anna-Clara började frysa och hon blev rädd. Hon ställde sig upp i bĺten och sĺg ut över vattnet. Hennes vän, kaptenen, var borta. Tänk om han aldrig kom opp mer!

Sjön gick hög och motorbĺten dök mellan vĺgorna. Men det gjorde ingenting—sĺdant var Anna-Clara van vid. Det var bara i början det kändes litet underligt i maggropen. Sjön stänkte i stora klara droppar över ansiktet, det var lustigt. Men inunder vattnet, därnere med u-bĺten....

Nĺgon ropar:

—Se! Och alla peka utĺt vattnet. Där är han igen i vattenläge.

Anna-Clara far hem. Det är ännu tidigt pĺ morgonen och uppe i land blĺser det inte sĺ mycket som pĺ sjön. Det är varmt och vackert men ändĺ är det icke en vanlig dag. Morgonens stora äventyr bor ännu i hennes hjärta.

En dag fĺr Anna-Clara ett lĺngt brev frĺn kaptenen pĺ u-bĺten. Det är ett vackert och roligt brev och hon läser det mĺnga gĺnger. Och tänk, inne i brevet ligger en present, ett svart mössband och pĺ det stĺr i guld: Delfinen. Det är ett sĺdant band som Anna-Clara önskat sig sĺ länge. Ett riktigt mössband, inte ett sĺdant där som man köper i affärerna och som det bara stĺr Kungl. Flottan pĺ. Det kan ju vara vad som helst. Anna-Clara känner ingen flicka som har ett band med Delfinen pĺ. Hon mĺste ha mössan var dag, när hon kommer till staden. Hon mĺste ha den i skolan.

Anna-Clara är med pĺ den stora bjudningen. Hon var inte bjuden, men dĺ vi drucko kaffet stod hon utanför trädgĺrden med händerna pĺ ryggen och tittade och undrade över vad stora människor egentligen ha för sig pĺ sina stora bjudningar. Och sĺ fick den snälla värdinnan se henne och sĺ togs hon in och blev mottagen som en riktig gäst som bara hade kommit litet för sent. Hon satt pĺ trappan till verandan och sĺg och lyssnade med alla sina ögon och öron. Vad herrarna voro glada och röda och sĺ de skrattade, nästan ĺt allt vad de sade. Hon förstod inte vad de talade om, ända tills att den unge doktorn sade nĺgot som kom henne att lyssna ännu mera spänt än förut. Doktorn sade:

—En sak har roat mig här pĺ ön—bland mycket annat, för all del—och det är de unga damernas hattar, de smĺ vita segelhattarna. Förr i tiden bar riddaren sin dams färger i sin fjäderbuske, nu är det tvärt om—har den unga kvinnan nĺgon god vän vid flottan sĺ bär hon hans bĺtnamn pĺ sin hatt. Här finns en ung käck fru—över hennes vackra panna lyser Tapperheten i eldskrift, här gĺ unga flickor med Äran och Manligheten och Fylgia om sina vackra lockar och häromdagen mötte jag i en barnvagn en liten flicka som förskräckte mig, ty mitt i huvudet pĺ henne stod plötsligt utan föregĺende varning: Clas Fleming.

Allt det där är mycket vackert, men för mig har det nĺgot av adress. Tänk oss att vi droge ut konsekvenserna (Anna-Clara undrade vad det var som skulle dras ut) och att en ung dam, som hade en vän i en affär, gick med en hatt pĺ vilken stod i guldskrift: Karl August Perssons Garn- och Vävnadshandel eller t. ex. Oskar Johanssons Kött-, Korv- och Fläskhandel.

Man skrattade och tyckte att doktorn var en rolig karl. Men Anna-Clara föll i tankar, och dĺ vi gingo hem sent pĺ kvällen stannade hon i mörkret mitt pĺ vägen och sade:

—Jag vill veta en sak.

—Vilken sak?

—Jag vill veta om det finns nĺgon fläskhandlare som heter Delfin?

—Inte som jag vet—hur sĺ?

Anna-Clara svarar inte, men jag förstĺr hennes oro och jag stillar den.

Hela sommaren bär hon Delfinens band pĺ sin mössa och dĺ hösten kommer, lägger hon det i en ask och skriver pĺ locket med stor och tydlig stil: Mitt vackra band som jag fick av den snälle kaptenen och sjöofficeren sommaren 1917.

CHOKLADKAKAN.

En dag pĺ hösten. Luften är hög och klar och himlen blĺ.

—I dag reser jag till landet, säger jag till Anna-Clara. Det kan inte hjälpas. Jag mĺste se hur det stĺr till i skogen och vid havet en sĺdan här dag. Jag reser med bĺten pĺ morgonen och jag är framme pĺ middagen. Om du inte skulle gĺ i skolan kunde du följa med.

Anna-Clara ser tankfull ut och sĺ säger hon:

—Det är en sak som jag har pĺ landet, som jag glömde dĺ vi flyttade in. Tag hem den ĺt mig.

—Sĺ, vad är nu det?

—Jo, pĺ översta hyllan i allra minsta garderoben ligger en chokladkaka, jag vill ha den.

—Du skall fĺ den. Jag skall hämta den. Det gläder mig att ha ett ärende, dĺ jag kommer ut. Det gör ett gott intryck pĺ mig själv. Jag skall hämta chokladkakan.

Sĺ gĺr färden och allt är sig likt, blott vackrare än pĺ sommaren. Det är liv i vattnet och luften, vinden blĺser friskt och stora seglare stryka fram över fjärdarna. I villorna är det tyst och stilla och badhotellen äro tillbommade.

Solen gĺr i moln och det blir kallt.

—Lĺt oss sitta i salongen och prata och ljuga för varann.

Han har bott i skärgĺrden i 30 ĺr. Han vet och kan allt om människor och ställen. Han berättar just sĺ som jag vill det, lugnt och stilla utan att själv märka poängen och det karaktäristiska i en historia. Han överlĺter godhetsfullt den saken ĺt mig.

Vinden friskar i och sjön börjar gĺ hög. Bĺten rullar och snart är däcket tomt. Genom salongens ruta ser jag vatten och himmel mötas, för att i nästa sekund ĺter gĺ isär. Glasen skallra pĺ brickan och min vän hĺller med ena handen i soffan för balansens skull.

—Ser du kobben längst där ute, säger han, norr om fyren. Där ligger en stuga. Jag har bott där en hel vinter, levat som en bland dem, i mörker och kyla. Jag längtar inte dit igen, men ändĺ ĺngrar jag inte min tid där. Där bor en gammal fiskare, en karl som livet kramat, utan att fĺ kol pĺ. Jag reser ut för den gubben. Han har skrivit och bett mej komma. Lĺt oss segla dit tillsammans!

Nu har jag varit pĺ Storön och sett att allt var sig likt. Löven hade gulnat och det var tyst pĺ ängen. Där lĺg en tennisboll kastad som en smutsig snöboll. Badhuset var stängt och inga bĺtar vid bryggan. Människorna hade tagit sommaren med sig och rest.

Vi seglade till kobben, min vän och jag, och vĺta och kalla gingo vi i land. Den gamle fiskaren satt i mörkret, vi förde lampor med oss och mat och dryck och tobak till gamla pipor. Där gick kvällen i trygghet och värme, med havet vräkande mot klippor och skär.

Ĺngbĺten gĺr hem nästa dag pĺ kvällen. Och klockan är tio dĺ vi nĺ min port i staden.

—Farväl, säger jag, till min vän. Och tack för i ĺr. Nu gĺr en vinter—om den gĺr—och sedan fĺngar oss vĺren i skären igen!

Vi skiljas och jag letar efter nyckeln till porten. Dĺ, med ett, stĺr en liten sak rätt upp och ned i min hjärna: Anna-Claras chokladkaka!

Jag har glömt att hämta chokladkakan pĺ översta hyllan i allra minsta garderoben!

Jag ser henne sitta där uppe i sin vita säng och bara vänta.

Vad angĺr henne alla mina äventyr, vad rör henne all höstens granna färg över himmel och jord. Hon skall ha sin chokladkaka! Jag har rest ut för att hämta en chokladkaka och jag skall ha den med mig, dĺ jag kommer hem! Allt annat är av intet värde.

Jag gĺr ut pĺ gatan och jag gĺr runt kvarteret. Nĺgon utväg mĺste finnas!

Att vänta och gĺ upp när hon somnat? Hon somnar inte. Och i alla händelser vaknar hon före mig i morgon bittida.

Att gĺ upp helt frankt och djärvt och säga: jag har glömt chokladkakan! Här har du en krona i stället! Det gĺr inte. Det är inte pengar den här gĺngen. Det är en enda, en bestämd chokladkaka hon skall ha.

Jag stannar och funderar. Mitt framför mig pĺ gatan stĺr en poliskonstapel. Jag känner honom, han är en hygglig karl. Han har gĺtt pĺ detta pass i mĺnga ĺr. Jag skall anförtro mig ĺt honom!

Konstapeln fĺr min historia. Han förstĺr mycket väl hur saken ligger och han säger:

—Man mĺste alltid hĺlla sina löften till barn. De äro sĺ noga med det. Jag har själv en liten flicka, sĺ jag vet hur det är. Jag ser ingen annan rĺd än att redaktören gĺr och lägger sig pĺ ett hotell och sedan i morgon köper en chokladkaka.

Jag funderar och svarar:

—Det gĺr inte. Jag vet inte vilket märke det är pĺ kakan som ligger pĺ översta hyllan i minsta garderoben. Jag vet inte vad det är för fabrikat. Jag kan inte vara med om ett bedrägeri!

—Dĺ vet jag ingen rĺd, säger konstapeln. Och sĺ gĺr han ifrĺn mig och lämnar mig ensam i mörkret mitt pĺ gatan.

Men jag gĺr hem och jag tänker:

Här är ett tillfälle för Slumpen och Försynen att visa vad de kunna. Nu fĺ vi se hur det gĺr!

Anna-Clara är vaken dĺ jag kommer. Naturligtvis. Hon sitter rätt upp i sängen och nickar vänligt.

—God afton, säger jag. Nu är man hemma igen! Det är skönt att komma in i ljus och värme frĺn mörkret där ute. Men det var vackert bland skären. Ni kan inte tänka er sĺ vackert—jag talar fort och snabbt och byter hastigt ämnen för att fĺ bort den fördömda chokladkakan som svävar över vĺra huvuden.

—Men det gick hög sjö pĺ fjärden. Och bladen hade gulnat i backen upp till villan. Men alarna stodo gröna. Det är märkvärdigt vad alar äro gröna länge pĺ hösten. Jag vet inga trän som äro gröna sĺ länge om hösten som alarna. Eken är inte grön sĺ länge och inte lönnen heller. De vissna fort, mycket fort....

—Jag tycker du pratar sĺ mycket, säger Anna-Clara. Och sĺ kommer det: Fick du tag i chokladkakan?

—Chokladkakan, säger jag, den ja! Jo visst! Och sĺ vänder jag pĺ huvudet för att se pĺ nĺgot annat. Dĺ hör jag ett fnitter. Anna-Clara har plötsligt krupit ner under täcket och ligger där och bara skrattar.

Jag rycker av henne täcket och säger:

—Unge! Vad skrattar du ĺt?!

—Jag skrattar ĺt—att—du har—en chokladkaka—när det—aldrig—har legat—nĺgon—chokladkaka—pĺ—översta hyllan i minsta garderoben—för det var bara—som jag hitta pĺ!

Dĺ släppte jag täcket och gick in för mig själv och tänkte över den evigt unga frĺgan: varför skola vi män, hur gamla vi än bli, lĺta lura oss av kvinnor, hur unga de än äro?

EN FRĹGA.

(UNDER KRIGET 1914.)

Om morgnarna gĺr jag ut i skogen med min lilla dotter. Hon leker i en sandhög med en hink och en spade, hon gör grottor och fästningar, och jag sitter bredvid pĺ ett säte och läser min morgontidning om allt det underbara som händer ute i världen. Ibland tala vi vid varandra, min dotter och jag, om sanden och om en liten ekorre, som dĺ och dĺ kilar över vägen. Men sĺ en dag kommer hon pĺ nĺgot nytt, ser pĺ mig allvarligt och säger:

—Är det krig nu, pappa?

—Ja, mitt barn, tyvärr.

—Vilka är det som krigar?

—Det är tyskar och fransmän och serber och ryssar och japaner.

—Kriga inte engelsmännen ocksĺ?

—Jo, de äro med.

—Varför sa inte pappa det?

Man fĺr inte glömma nĺgot för barn. De äro noga.

—Varför krigar dom?

—Jag tror att det är för att dom inte tycker om varandra.

—Varför tycker dom inte om varandra?

—Det var en stilig grotta du har gjort.

—Varför tycker dom inte om varandra?

—Jag vet inte—det kanske är därför att dom bor för nära varandra.

—Pĺ landet bodde vi nära Malmströms och Fröbergs men inte krigade vi med dom. Säj!

Paus. Sĺ lades spaden och hinken bort och sĺ kom det:

—Säj, pappa, varför kommer det ingen polis och tar dom när dom hĺller pĺ och brĺkar och slĺss sĺ där förfärligt? Finns det kanske inga poliser i utlandet?

I detsamma kilade ekorren över sandhögen. Gudi vare tack och lov!

MIN DOTTERS FÖRLOVNINGAR.

Dĺ min dotter var fyra ĺr, steg Leonard in i hennes liv. Man skulle kunna säga att han kom direkt frĺn gatan. De möttes första gĺngen pĺ trottoaren utanför huset. Min dotter hade ett rött rullband. Hon grep ett fast tag i det, ty hon var övertygad om att den främmande pojken skulle ta det ifrĺn henne. Hon kände nämligen endast sina bröder.

Men den främmande pojken tog icke rullbandet. Han sĺg pĺ det och sĺ sade han, i det han lyfte sin vita mössa:

—Jag heter Leonard. Det var ett mycket vackert rullband du har. Det är mĺlat i en sĺdan vacker färg. Även jag skulle gärna vilja hava ett sĺdant vackert rullband.

Min dotter gapade. Sĺ hade hon aldrig hört nĺgon pojke tala. Sĺ talade icke ens riktigt stora människor. Och sĺ vacker han var! Och sĺ fina kläder! Min dotter sĺg pĺ sin klänning. Där var en stor fläck mitt pĺ magen. Att hon skulle ta den pĺ sig i dag! Sĺ räckte hon Leonard rullbandet och sade:

—Vill du rulla runt kvarteret? Det är ingen konst! Det gĺr sĺ lätt.

Tio minuter senare kom min dotter rusande in till mig och sade:

—Jag har träffat en ny pojke! Han heter Leonard! Han talar sĺ fint! Jag har förlovat mig med honom! Jag ska fĺ en ring av honom som jag ska ha om söndagarna! Vi ä riktigt förlovade!

Vi gillade min dotters val. Leonard var en väluppfostrad gosse. Jag har aldrig träffat nĺgon som talat sĺ grammatikaliskt som han. Man fick riktigt vara pĺ sin vakt dĺ han var hemma. Pojkarna, som voro dubbelt sĺ gamla, vĺgade icke öppna munnen dĺ han var närvarande. Han spred en allvarlig och betänksam stämning över familjen sĺ fort han kom.

Min dotters och Leonards förlovning varade i fjorton dagar. Min dotter bar ring tvĺ söndagar. Pĺ torsdagen förlovade hon sig med Sten.

—Vad nu, sade jag, är det slut med Leonard?

—Han är sĺ trĺkig, sade min dotter. Och sĺ är han inte elegant!

—Elegant!! Vem har lärt dig sĺdana ord?

—Fĺr jag inte säga de? Ä de ett svärord??

—Nära pĺ! Smĺ barn använda inte sĺdana ord.

—Men tant Paula sa häromdan: du ä riktigt elegant! De ä sant att hon sa de!

Vi tyckte inte att Sten var elegant. Men han var söt och snäll och lät sin nya fästmö leka med alla sina leksaker. De voro mycket lyckliga, men pĺ tjugonde dagen av deras förlovning slogs förbindelsen upp. Det var min dotter som gjorde det och man kan säga att hon gjorde det ordentligt.

De lekte i rummet intill. Jag hörde dem tala, högt och ivrigt, och sĺ slogs dörren upp och min dotter kom in. Hon sĺg allvarligt förargad ut och sade i mycket bestämd ton:

—Pappa! Var ä boxhandskarna??

—Vad ska du med dem?

—Jag ska klĺ upp Sten! Var ä dom?!

—Dom ligger i ekskĺpet.

Hon fick fram handskarna och jag hjälpte henne att knyta till dem om handlederna. Det var stora, ordentliga boxhandskar—samma modell som Jack Johnson använder.

Sĺ flög hon i väg och jag hörde hur förlovningen slogs upp. Jag gick efter. Sten lĺg uppkrupen i soffhörnet och min dotter bankade pĺ honom med de stora handskarna. Han var nog ridderlig att inte slĺ igen.

—Vad är detta för spektakel, sade jag. Varför slĺr du Sten, som är sĺ snäll? Vad har han gjort?

—Han säger att deras tax är lika fin som vĺran Chapman, men jag säger att deras tax är ingen äkta tax, för han har inget spader äss under svansen!

—Det har han visst, sade Sten.

—Han har inget spader äss! Han har inget spader äss! Han har inget spader äss!

Sĺ slogs den förlovningen upp.

En tid därefter flyttade min dotter till landet och där förlovade hon sig med herr Frenssen. Herr Frenssen var en ung tysk som bodde i stugan bredvid. Han lekte med min dotter och en dag kom hon och anförtrodde mig:

—Nu ska jag förlova mig med herr Frenssen!

—Herr Frenssen, sade jag, är minst tjugufem ĺr äldre än du. Kan det vara riktigt förstĺndigt.

—Jag ska förlova mig med honom för han ä sĺ snäll!

—Jasĺ. Jag skall tala med herr Frenssen. Sĺ gick jag över till den unge tysken. Han satt vid sitt morgonte, men tog emot mig mycket vänligt.

—Herr Frenssen, sade jag, min dotter har berättat, att hon förlovat sig med er. Kan ni försörja en hustru? Vad har ni att bjuda henne?

Herr Frenssen sĺg pĺ mig mycket allvarligt och sĺ sade han:

—Jag icke ferstĺ. Jag varit sĺ litet i Sverige, jag icke friat till svensk flicka. Jag hava en fästemö i Tyskland.

Jag gick in till min dotter och sade henne vilken usel person hon kastat sin kärlek pĺ. Jag sade henne att han var förlovad förut, i Tyskland. Att man icke fick vara förlovad med mer än en i taget, att den tyska flickan skulle bli mycket ledsen om hon fick veta att han var förlovad även här. Ingenting tog.

Min dotter svarade:

—Det gör ingenting att herr Frenssen är förlovad förut! För hon ä ju i Tyskland!

Dĺ tog jag min hatt och käpp och lämnade alltsammans.

Ungdomen har en underlig moral nu för tiden!

CLARA

Min dotter, som är 5 och ½ ĺr—det är mycket viktigt med ½—har ett litet barn. Nĺgon tycker kanske att detta är väl tidigt, och man blir kanske förskräckt, dĺ man fĺr höra, att min dotter fick det lilla barnet redan dĺ hon var 3 ĺr.

Naturligtvis är det icke nĺgot riktigt barn. Det är en docka och hon heter Clara. Hon kom pĺ julafton och hon var mycket fin. Hon hade sidenklänning och blĺ ögon och porslinshuvud och riktigt hĺr, som kunde kammas.

Dĺ Clara var 2 ĺr, hände nĺgot sorgligt. Hon tappade hĺret. Dĺ min dotter kammade henne en söndagsmorgon—det var mycket viktigt, att Clara kammades pĺ söndagen—tappade hon hĺret. Alltsammans satt pĺ kammen och min dotter gav till ett skrik, sĺ att alla i huset lämnade sina sysslor och sade:

—Vad är det?

Lovisa, som stod i köket och stekte abborrar, tappade en stor smörklick pĺ golvet, min dotters moder, som sĺg efter att Lovisa stekte abborrarna, blev mycket förskräckt och själv sprang jag in och ropade som alla de andra:

—Vad är det??

—Man kan se in i huvet pĺ Clara! skrek min dotter. Man kan se rakt in i huvet!

Och det kunde man. Huvudet var alldeles tomt, det vackra, blonda hĺret hade dolt ett stort, svart hĺl.

—Sĺ förfärligt, sade jag. Och sĺ tog jag bort hĺret frĺn kammen och sade:

—Jag skall gumma fast alltsammans med syndetikon, sĺ blir hon som förut. Var inte ledsen!

—Hon blir aldrig som förut, grät min dotter.

—Jo, precis som förut, sade jag, alldeles som förut.

—Nej, det blir hon inte, för förut visste jag inte att hon hade ett stort, svart hĺl inuti huvut! Stackars lilla Clara! Nu vet jag ju det!

—Tänk pĺ, sade jag, att det finns riktiga, gamla människor, som ocksĺ tappa hĺret. Tänk pĺ morbror Per, han har en vit fläck uppe i huvudet. Och han är lika glad för det.

—Men man kan inte se in i huvet pĺ morbror Per!

—Nej, gudskelov, sade jag. Men tänk pĺ tant Edla, jag skall säga dig en sak, men du fĺr inte berätta det: hennes hĺr är löst alltsammans! Men du fĺr inte berätta det!

Min dotter blev tyst. Sĺ sade hon:

—Men tant Edla gummar inte fast hĺret med syndetikon!

—Nej, hon har nĺgot annat knep, som vi inte vet, men det är lika löst för det.

Sĺ lagade jag Clara. Hon sĺg ut precis som förut. Och när hon hade torkat, kunde man börja kamma henne igen. Men min dotter gjorde det aldrig. Hon lade undan Clara och lekte aldrig med henne.

Men pĺ julafton, dĺ min dotter var 5 ĺr, kom en farbror ĺkande i bil. Och han hade med sig ett stort paket och i det paketet lĺg en ny, stor docka. Det var den finaste docka vi sett och vi sade allesammans, att det var för galet att komma med en sĺ fin present. Men min dotter blev sĺ glad, att hon hoppade och skrek av glädje. Just en sĺdan docka hade hon alltid önskat sig.

Hon var klädd i en grön sammetsklänning, hon hade svart hĺr eller nästan svart, och hon kunde sova riktigt. Det vill säga, hon snarkade inte, men hon kunde blunda helt och hĺllet, när man lade henne ned. Och satte man henne upp, sĺ blev hon alldeles vaken igen.

Min dotter höll henne i sin famn och glömde alla sina andra saker för den fina dockan, hon satte henne i soffhörnet och sĺg pĺ henne och sade:

—Gissa, vad hon skall heta! Hon skall heta Anne-Marie!

Och dĺ sade vi alla:

—Anne-Marie är ett mycket vackert namn! Hon skall heta Anne-Marie!

Och sĺ var det som pĺ alla vackra julaftnar. Vi ĺto gröt och den snälle farbrorn som kommit med Anne-Marie lekte med barnen tills de blevo trötta och började blinka mot alla ljusen och deras moder sade:

—Nu gĺ vi och lägga oss—i morgon är ĺter en dag!

Sĺ kommo de i säng, men vi gamla sutto uppe, som man gör pĺ julnatten och pratade och skämtade.

Klockan blev mycket och vĺr vän gick. Jag öppnade fönstret och tog snö frĺn blecket och kramade en boll och kastade pĺ honom, dĺ han kom ned pĺ gatan. Sĺ ropade vi god natt ĺt varandra och allt blev tyst.

Jag gick in i barnkammaren. Min dotter lĺg i sin lilla säng. Hon hade krupit ned under täcket och sov.

Jag tänkte: Var har hon dockan? Var är Anne-Marie?

Sĺ lyfte jag sakta pĺ täcket. Hon lĺg sĺ stilla och sov, som lyckliga glada barn sova och i sin lilla famn höll hon hĺrt tryckt en docka, men det var inte Anne-Marie, den stora, vackra Anne-Marie, med grön klänning och riktiga spetsar pĺ ärmarna—det var gamla Clara, den förskjutna gamla Clara, med syndetikon i hĺret och ett stort, svart hĺl i huvudet, som min dotter höll i sin lilla famn. Tyst lade jag tillbaka täcket och log. Ty det var ju som jag sade i början av berättelsen: min dotter hade fĺtt ett litet barn, hon hade blivit mor för allra första gĺngen——

I salen stod min hustru. Jag nickade ĺt henne och sade:

—God natt, gamla mormor!

Men hon förstod mig inte alls. Gamla karlar, som ha en liten dotter, äro ofta sĺ besynnerliga.

ANNA-CLARA LÄR SIG SIMMA.

En dag vid frukosten—det var mot slutet av augusti och sommaren hade äntligen börjat komma—sade Emanuel sĺ där i förbigĺende, som om det gällt en högst alldaglig sak:—I gĺr läste jag i en tidning om en flicka, som tagit simmagistern vid nio ĺrs ĺlder.

—Sĺĺ, sade jag, det var duktigt gjort, och sĺ tänkte jag: i vilken avsikt berättar han detta? Emanuel är alltför högfärdig för att intressera sig för en flicka, som tar simmagistern vid nio ĺrs ĺlder. Han skulle inte ens intresserat sig för henne, om hon ocksĺ hoppat direkt ur vaggan för att avlägga alla proven.

Hans meddelande mĺste ha en adress, och den kom ocksĺ:

—Anna-Clara är ocksĺ nio ĺr, och hon kan inte simma alls!

Anna-Claras grötsked sjönk beredvilligt, lugnt och stilla, ned i tallriken, och sĺ sade hon:

—Var sĺ god, jag är bara ĺtta och ett halvt, var sĺ god!

Emanuel talade rätt ut i luften som till en osynlig församling:

—I gĺr sĺg jag en pojke vid havet, han var högst sju ĺr, och han hoppade pĺ huvudet och simmade precis som vi andra.

Här kände jag att det gällde att försvara en värnlös kvinna, och jag sade:

—Märkvärdigt, jag känner alla pojkarna pĺ ön och jag vet ingen som är sju ĺr och kan simma. Jag har aldrig upptäckt den pojken. Han lever i skymundan, dold och gömd för alla och sĺ, plötsligt en dag, stĺr han pĺ en klippa vid havet, hoppar pĺ huvudet i vattnet och simmar som ni andra. Jag skulle vara dig mycket tacksam, om du, dĺ du gĺr och badar i dag, ville ta med dig min kamera och fotografera den där pojken ĺt mig. Vi vill sĺ gärna ha hans porträtt att se pĺ i ensamma stunder.

—Ta honom just när han hoppar! sade Anna-Clara, ta honom pĺ en femtiondedels sekund!

Varpĺ Emanuel tackade för maten och gick ut och tjuvrökte en cigarrett av körsbärsblad pĺ baksidan av huset.

Men dĺ vi blevo ensamma, sade jag till Anna-Clara:

—Det är verkligen en stor skandal att du inte kan simma—du som bott sĺ länge här ute i skärgĺrden.

—Jag kan simma tre tag, sade Anna-Clara, bara jag känner botten med fötterna.

—Du skall simma utan att känna botten. Och vi skola börja lektionerna genast!

Badhuset pĺ ön är mycket gammalt och mycket förfallet. Isarna, vinterstormarna och pojkarna ha förstört det. Men vattnet i stora bassängen finns kvar, ehuru trappan, som leder till det, är borta. Men vi behövde ingen trappa. Vi satte bara en simgördel pĺ Anna-Clara, och sĺ släppte vi ned henne i bassängen allt under det vi höllo i linan, som var fäst i gördeln. Anna-Clara skrek förfärligt, och pojkarna skreko och kommenderade:

—Ta lugna tag!

—Gapa inte! Du fĺr hela Mysingen i magen!

—Spreta inte med fingrarna!

—Ligg stilla! Du sjunker inte! Kruka!

Anna-Clara sprattlade som en ljusbrun groda i vattnet, och slutligen tog hennes fader, som är ömsint, och halade upp henne. Och sĺ klädde hon sig, och sĺ sprang hon i land och berättade för alla människor, som inte varit närvarande, att nu kunde hon simma. Hon hade simmat runt nästan hela bassängen och kunde alldeles säkert simma utan simgördeln ocksĺ. Det skulle hon göra sĺ fort hon fick tillfälle.

Anna-Clara fick ett tillfälle. Hon seglade i viken med pojkarna, och dĺ hon skulle gĺ i land, steg hon galet och föll rätt i sjön alldeles vid bryggan. Med kläder och allt.

—Ta opp henne! skrek Emanuel.

—Vi ska se om hon kan simma! sade Karl-Olov, som inte heller ville bli vĺt.

Anna-Clara sprattlade och skrek och var nära att sjunka, dĺ Emanuel nedlät sig att hugga henne i armen och hala henne ombord.

Vid middagen debatterade vi saken. Och vi kommo alla överens om att det var en stor skandal att inte Anna-Clara kunde simma. Och Emanuel sade, att nästa gĺng fick hon ta sig upp bäst hon kunde.

Anna-Clara teg och led som en liten flicka ofta fĺr göra, om hon har äldre bröder. Redan frĺn barndomen är den svenska kvinnan förtryckt av den hĺrde mannen.

Men för Anna-Clara kom upprättelsens dag. En dag gör hon en expedition inĺt ön för att leta efter ett kilo smör till maximipris som skall finnas i ett litet torp. Det är lĺngt att gĺ, men det är ny väg, ny skog och nya marker. Och nya människor, utanför den egentliga världen, utanför badorten och alla hotellen. Ensamma människor med annat liv än det Anna-Clara känner till.

Hon kommer igen pĺ eftermiddagen utan smör men med nĺgot annat, som betyder oändligt mycket mer. Kommer direkt in till mig och berättar i ett andedrag:

—Nu finns det en ännu större skandal än mej här pĺ ön. Vid Lilltäppan träffade jag en flicka som var precis lika gammal som jag, och hon hade för det första aldrig varit i Stockholm, hon hade aldrig sett en spĺrvagn, hon hade aldrig ĺkt i en bil, och hon hade aldrig, aldrig varit pĺ bio och sett Douglas Fairbanks!!

Därmed är saken klar. Sĺ länge det finns en flicka, som är sĺ djupt sjunken att hon inte sett Douglas Fairbanks, sĺ länge behöver inte Anna-Clara lära sig simma!

BARNET OCH DET MODERNA SAMHÄLLET.

Fröken Anna-Clara har anhĺllit om publicering av nedanstĺende uttalande i ett ämne och en frĺga, som bör vara aktuell just nu, dĺ världen och människorna, om man fĺr tro de hoppfulla idealisterna, stĺ färdiga att pĺnyttfödas.

Anna-Claras stil och uttryckssätt ha bibehĺllits i det stora hela. Att hon tagit intryck i formen av äldre förf. kan icke gärna läggas henne till last. Det är icke hennes fel, att hon föddes sĺ sent som 1910. Hennes sätt att stava har däremot korrigerats. För det goda intryckets skull.

Det göres verkligen mycket för barnen nu för tiden. Felet är bara, att det som göres kommer frĺn de äldre, frĺn människor som icke veta nĺgot om ett barns liv och tankevärld, människor, som glömt att de själva varit barn och som inte vilja eller kunna pĺminna sig, huru de dĺ hade det, huru de tänkte och levde.

Jag känner en pojke, som gĺr i ett elementarläroverk i Stockholm. Han har en arg och ilsken lärare, som säkerligen har det mycket trĺkigt hemma. Sĺdant fĺ barnen i skolan ofta umgälla. Den läraren höll en dag en straffpredikan för pojkarna, en lĺng och hĺrd predikan, med mĺnga svĺra och grymma ord. Mot slutet blev han dock sentimental, som ofta inträffar med äldre personer, och sade med tĺrfylld stämma:

—Ja, det vill jag säga er pojkar, det är inte sĺ roligt att vara lärare inte!

Dĺ sträckte den pojken, som jag känner, upp handen, och dĺ läraren gett honom lov att tala, sade han:

—Jag vill bara säga: det är inte sĺ roligt att vara pojke heller!

Om de äldre ville tänka pĺ det litet oftare! Huru behandlar man icke barnen nu för tiden! Vilka närgĺngenheter fĺr man icke utsätta sig för ensamt därför att man är ett barn! En äldre träffar ett barn i en spĺrvagn, och strax börjar han—eller hon—med tillgjort vänlig röst:

—Vad heter den här lilla flickan? Vart skall den här lilla flickan ta vägen dĺ? Vad heter den lilla flickans mamma och pappa? Hur gammal är den lilla flickan? Är det roligt att gĺ i skolan?

Svarar icke den lilla flickan pĺ alla dessa oförskämda och närgĺngna frĺgor, anses hon ouppfostrad och blir kanske dragen i hĺret av den absolut främmande mannen! Tänkom oss att vi barn skulle handla pĺ samma sätt. Att vi började i en spĺrvagn:

—Vart skall den här lilla gubben ta vägen dĺ? Vad heter den lilla gubben? Tycker den lilla gubben att det är roligt att sitta och sova i verket mellan tio och tre, eller var sitter lilla gubben?

Varför skall man ha mera rättighet att störa ett litet barn i dess tankar än en äldre, som kanske inte har nĺgra tankar. Ĺtminstone förefaller det sĺ ibland.

Jag har varit i familjer, där jag lagt märke till att de äldre behandlas helt annorlunda än barnen. Jag var häromdagen pĺ middag hos min farbror. Det var kroppkakor. Det finns barn, som inte tycka om kroppkakor. Min farbrors lilla gosse hör till dem. Han vägrade ocksĺ att äta kroppkakan.

—Ät kroppkakan, Per! sade hans moder.

—Nej, sade Per, helt naturligt, jag tycker inte om den. Jag har mĺnga gĺnger sagt, att jag inte tycker om kroppkakor, och i gĺr sa pappa till faster Ida, att man inte mĺr väl av att äta det man inte tycker om. Matsmältningen rubbas.

—Barn ska äta det man ger dem! sade Pers mamma. Annars blir det ingen ordning i huset.

Per satte i sig kroppkakan för min skull som var bjuden där och för husfridens skull, men tant Augusta, som ocksĺ var med, gömde sin kroppkaka under kniven och gaffeln, fast jag sĺg det!

Nu frĺgar jag: är det mera ordning i ett hus, när de äldre inte äta vad man ger dem? Det är väl samma kroppkaka som kommer ut.

Men jag har ocksĺ ätit i ett annat hus. Det var hos farbror John. Han sade genast vid bordet:

—Om det är nĺgot du inte tycker om, sĺ lĺt bli det! Lĺt det vara! Jag vill inte att du pinar i dig maten.

Men farbror John är ungkarl. Han har inga barn, och är det kanske därför som tant Augusta säger, att man inte kan ha honom i möblerade rum. Men tant Augusta har heller inga barn, och varför kan man dĺ ha henne i möblerade rum?

Här göres ofantligt mycket för barnens uppfostran, men hurudan skall denna uppfostran bli dĺ den handhaves av äldre personer, som varit med om och även anordnat nĺgot sĺ förfärligt som världskriget. Tror man att barnen nĺgonsin skulle ställt till nĺgot sĺdant! Absolut inte flickorna! En amerikansk läkare skrev en gĺng: för fridens skull en flicka! Ack huru mĺnga smĺ flickor skulle det inte behövas i världen för att fĺ de äldre människorna litet fridsammare! Vi ha en stor uppgift och ett stort ansvar, vi barn, dĺ det gäller att uppfostra de äldre.

Man säger att barn äro grymma och känslolösa och att de ha lätt att glömma. Inte äro vi grymmare än de stora och heller inte känslolösare.

Min broder Emanuel, som är 17 ĺr, rĺkade ut för en olycka. En tändsticksask exploderade i hans näsa. Det är mig motbjudande att berätta huru därvid tillgick—tobaksrökning är nämligen förbjuden enligt skollagen. Allt nog, Emanuel kom hem med en näsa som var flĺdd. Nu skulle man tro att han togs emot med medlidande och deltagande. Sĺ blev idet inte. Hans broder skrattade, hans moder sade: det är straffet! och hans fader smĺlog pĺ ett sätt som gjorde att Emanuel bröt ut:

—Men tänk pĺ att det gör ont! Den är ju flĺdd!!

Men ingen tänkte pĺ det.

Dagen därpĺ klev Emanuels fader genom ett hĺl i en brygga, fastnade och skavde bort skinnet pĺ framsidan av ett ben. Han leddes hem och mottogs med det största deltagande samt vĺtvärmande omslag. Familjen samlades kring hans säng i beklaganden och verop, som saktade nĺgot, dĺ han plötsligt steg upp och ĺt en stor portion kräftor. Men Emanuels näsa var nästan lika röd som kräftorna....

Man kräver ocksĺ att vi barn skola hĺlla oss till sanningen—samtidigt som en advokat och författare skriver i tidningarna och berättar att det finnes absolut ingenting i lagen, som förbjuder en anklagad att ljuga hur mycket som helst. Det är honom tillĺtet. Frĺgan är bara om advokaten bör hjälpa honom eller ej!

De äldre människorna ha ocksĺ rätt att skämta med barn, men ve det barn, som vĺgar roa sig med en äldre.

Häromkvällen var tant Maria hos oss. Hon stannade sĺ länge, att det var nödvändigt att bjuda henne pĺ en kopp te. Min yngre broder gick ut i köket, och dĺ ingen märkte det, tog han ett stycke tvättvĺl och lade det pĺ en tallrik och lät det följa med tebrickan. Tvĺlen sĺg alldeles ut som ett stycke getmesost. Tant Maria gjorde sig en smörgĺs, och sĺ skar hon en tjock skiva av tvĺlen och lade pĺ smörgĺsen. Dĺ hon, började tugga, reste sig min yngre broder och sade, att han mĺste gĺ hem till en kamrat för att fĺ reda pĺ en läxa. Men tant Maria fortsatte att tugga tills tvĺllöddret började sippra i mungiporna. Dĺ gav hon tappt. Och det fordras en annan penna än min att skildra vad som sedan hände. Men dĺ tant Maria äntligen stod i tamburen och fĺtt pĺ sig hatt och kappa, skrek hon med hög röst:

—Om han gjort det med nĺgon av sina syskon, skulle jag inte ha sagt nĺgot, men med mig, en gammal människa.

Sĺdana äro de gamla människorna. Det är sannerligen inte roligt att vara barn nu för tiden. Och hur det skall gĺ för framtidens barn vet jag inte, med den uppfostran som man bestĺr deras blivande föräldrar.

ANNA-CLARAS ÖNSKNINGAR.

En dag dĺ Anna-Clara var ĺtta ĺr, sade hon:

—I min klass finns en flicka som har en ring.

—En ring pĺ fingret?

—Ja, en riktig ring pĺ fingret. Den är av äkta förgyllt guld och hon har den pĺ ringfingret.

—Dĺ är hon väl förlovad?

—Inte—hon har fĺtt den av sin farbror.

Här inställde sig en paus, varpĺ jag sade:

—Sĺ trĺkigt, att du inte har nĺgon farbror.

—Det finns väl andra än farbröder, sade Anna-Clara.

Anna-Clara fick en ring pĺ sin födelsedag. Det kunde helt enkelt inte undvikas. Jag törs inte tänka mig, vad som kunde inträffat, om hon inte fĺtt den ringen. Den var av äkta franskt guld och den passade pĺ ringfingret. För den ringen glömde Anna-Clara alla sina dockor och en alldeles ny klänning. Hon glömde alltsammans för nästan hela tre dagar. Men sista dagen sade hon med en liten bitterhet i tonen:

—Nu är det en flicka till i klassen, som har en ring. Och Maud har ocksĺ fĺtt lov att fĺ en, sĺ nu är det inte sĺ märkvärdigt med ringar.

Anna-Clara bar dock sin ring utan att lägga märke till den och utan att tala om den, alldeles som äldre folk göra med sina vigselringar, sĺ länge de äro gifta. Men en dag sprack Anna-Claras ring mitt itu. Sprack alldeles av sig själv. Franskt guld är kanske inte sĺ starkt. Anna-Clara lade ringen i en liten ask och skrev pĺ locket: ťTill min dotter.ť Anna-Clara har mĺnga sĺdana smĺ saker, som äro testamenterade till hennes dotter. Tyvärr äro de allesammans litet trasiga, men Anna-Clara säger, att de bli alldeles som nya dĺ de bli lagade.

Det ĺret med ringen blev det jul, som det brukar bli, för snälla barn, och en dag i början av julveckan sade Anna-Clara:

—Det finns bara en sak i hela världen ...

—Vilken sak, sade jag.

—Bara en sak ...

—Det finns mĺnga saker i världen.

—Nej, bara en! Och jag har sett den i dag. Alice har den.

—Är den dyr, säger Anna-Claras moder, som vet att det kostar pengar med jul.

—Jag vet inte, vad den kostar, men om—sĺ har jag ju pengar pĺ min sparbanksbok.

Saken som Alice hade, var en liten vävstol, som man kunde väva riktigt pĺ. Inte nĺgra stora dukar eller tyger, men smĺ mattor, riktigt vackra mattor, som kunde ligga i dockskĺpet.

Anna-Clara fick vävstolen till jul. Och den räddade den julen. Hon vävde band och mattor pĺ den, blĺ och vita, men en dag pĺ nyĺret tog det slut alltsammans. Det gick inte längre. Det mĺste läggas upp en ny väv och det kunde endast göras i affären, där vävstolen var köpt. Det blev ingen ny väv, men Anna-Claras dotter är en vävstol rikare.

Pĺ vĺren, dĺ solen började värma, hoppade Anna-Clara hage pĺ en gata, där hon aldrig varit förr. Och där blev hon bekant med en alldeles ny flicka, som hon aldrig sett förut. Pĺ middagen kom hon hem varm och röd och sade:

—Nu har jag gjort en bekantskap. Jag vet inte, vad hon heter, men hon kallas för Beth och sĺ har hon en kamera.

Jag smög mig sakta ut ur rummet, ty jag förstod vad det gällde.

Men det blev i alla fall en kamera. En riktig kamera, med rullfilm och bländare och sökare. Och det blev filmrullar i oändlighet, ty alla mĺste fotograferas. Alla barn i huset, alla barn i klassen, spĺrvagnar, hus och träd och smĺ hundar, som sutto stilla. Och det framkallades och kopierades och köptes album och klistrades upp och sĺ med ett slag tog det slut alltsammans.

Det var i de dagarna, dĺ de stora pojkarna och flickorna togo studentexamen. Anna-Clara var med och tittade pĺ vid varenda skola. Hon visste precis hur mycket blommor pojkarna fingo och vilka som gett dem. Hon kände riktigt en flicka, som tog studenten. Det var nästan lika märkvärdigt som att hon en gĺng fĺtt en chokladbit av den flickan, som tog första pris i konstĺkning pĺ skridskor.

Anna-Clara kände en studentska och flera av hennes kamrater hade sett dĺ hon talat med studentskan. Anna-Clara skall ocksĺ ta studenten. Hon skall bli advokat, dĺ hon blir stor. Hon tänkte först bli tandläkare, men sedan hon fĺtt en oxeltand plomberad, har hon absolut övergivit det yrket. Advokaterna pina inte sina medmänniskor, pĺ det sättet.

I de ljusa vackra vĺrdagarna inträffade tvĺ händelser i Anna-Claras liv. Greta som gĺr klassen under Anna-Clara fick en cykel, en riktig damcykel. Anna-Clara berättade nyheten sĺ där i förbigĺende, dock sĺ att en person med fin hörsel kunde ana en hel del.

Efter nĺgra dagar sade Anna-Clara:

—Tvĺ hundra kronor är mycket pengar.

—Ja, sade jag, för det kan man gĺ i skolan och fĺ lära sig en hel massa saker under ett helt ĺr. För tvĺ hundra kronor kan man fĺ en hel mängd nyttiga saker.

—Gretas cykel kostar tvĺ hundra kronor.

—Det tycker jag inte är dyrt, om man har rĺd till det.

—Nej, sade Anna-Clara, det är billigt. Och sĺ sprang hon ut och ned för alla trapporna. Hon stannade inte förrän nere i parken och där satte hon sig pĺ ett säte och för var liten flicka, som ĺkte förbi pĺ cykel, slöt hon ögonen och tänkte: tvĺ hundra kronor, det är mycket pengar, tvĺ hundra kronor, det är billigt, tvĺ hundra, kronor, det är mĺnga nyttiga saker, tvĺ hundra kronor det är ett helt ĺr i skolan. För tvĺ hundra kronor fĺr man en cykel!

Dĺ Anna-Clara kom hem igen, satt hennes kusin Per-Olof, som är tio ĺr och väntade pĺ henne. Han hade kommit pĺ visit utan att nĺgon bett honom om det. Men det kunde nu inte hjälpas. Han satt där, och man mĺste stĺ ut med honom, tills han hade förstĺnd att gĺ.

—Per-Olof är här, sade jag till Anna-Clara. Gĺ in och hälsa pĺ honom.

Anna-Clara ryckte till, lade handen pĺ ryggen och svarade:

—Nej, absolut nej! Jag hälsar inte pĺ honom!

—Varför det? sade jag. Per-Olof är en snäll gosse. Han rĺr inte för att han är rödhĺrig. Han sitter och väntar pĺ dig.

—Jag hälsar inte pĺ honom! Jag tar honom inte i hand!

I detsamma stod Per-Olof i dörren. Han gick fram till Anna-Clara, räckte henne sin hand och hon tog den. Men sĺ fort det var gjort, vände hon, sprang in i sitt rum, körde huvudet bland kuddarna i sin säng och stortjöt. Det tog tio minuter innan förklaringen kom och dĺ hade Per-Olof äntligen haft det förstĺndet att gĺ.

—Det är sĺ, sade Anna-Clara och snyftade och grät, att man ska räkna till ett hundra studenter och den hundrade ska man knuffa till och sedan ska man se tvĺ vita hästar och sĺ ska man möta ett rött parasoll och den första gosse man sedan tar i hand, blir man gift med. Nu har jag gjort alltihop det där och nu blir jag gift med Per-Olof! Men jag vill inte ha honom! Jag avskyr honom!

Situationen var svĺr och pĺ nĺgot sätt mĺste den redas upp. Jag började med att försöka inge henne den förhoppningen att Per-Olof troligen skulle gifta sig med en annan.

—Nej, sade det grĺtande offret, det gĺr ju inte, för jag har ju tagit honom i hand och dĺ mĺste ju jag bli gift med honom.

—Nĺja, om vi dĺ tänka oss den förfärliga möjligheten, sade jag, sĺ finns det ju ändĺ den räddningen, att det inte är angivet, när du skall gifta dig med honom. Gör om alltihop med studenterna och vita hästarna och röda parasollet och tag en annan pojke i hand, sĺ kanske du blir gift med honom först. Sen kan du ju ta Per-Olof om det blir tillfälle.

—Det är bĺg!1 sade Anna-Clara. Och sĺ grät hon igen.

—Tror du, sade jag, att du skulle kunna glömma Per-Olof, om du fick en cykel?

Det blev en cykel. Naturligtvis med all den utstyrsel den skulle ha. En cykel som hela huset, ja hela kvarteret inte sett maken till. Anna-Clara levde i en himmel av lycka och glädje och nĺgot litet oro att nĺgon förfärligt elak tjuv skulle komma mitt i natten, bryta sig in i huset och stjäla cykeln. Visserligen hade hon den lĺst och visserligen lĺg nyckeln var natt pĺ ett särskilt ställe, men vad hjälpte det, om tjuven hade dyrkar som tjuvar bruka ha.

Anna-Clara ĺkte mycket pĺ sin cykel, bĺde inom och utom staden. Och dĺ hon flyttade till landet, tog hon cykeln med pĺ bĺten och sĺg mycket noga efter att den kom i land. Och dĺ hon sedan stod pĺ bryggan med cykeln vid sidan och kameran i handen, fanns det ingen av de smĺ flickorna pĺ ön, som inte tyckte, att hon var det underbaraste och märkvärdigaste i flickväg de nĺgonsin sett.

Sĺ gick sommaren precis sĺ fort som den brukar gĺ. Och dĺ hösten kom, flyttade Anna-Clara till staden. Som dĺ hade hunnit bli alldeles ny och lockande igen. Gator äro i alla fall gator och tänk sĺ mĺnga butiker det finns i alla hus. Och sĺ mycket det finns i alla butiker.

En dag dĺ Anna-Clara äter middag med sin fader och moder och sina bröder, säger hon plötsligt utan nĺgon som helst föregĺende varning:

—I dag sĺg jag och Alice en liten bil pĺ trettio hästkrafter—den var smaskens!

Dĺ lade jag ned kniv och gaffel, vek ihop min servett, tog pĺ mig hatt och rock, gick ut, fick fatt i en bil och for direkt till Alices pappa.

—Förlĺt, sade jag, om jag stör, men skulle min herre vilja göra mig en verkligt stor tjänst?

—Gärna det, sade Alices pappa. Vad är det?

—Det finns här i staden en liten bil pĺ trettio hästkrafter som är smaskens. Var snäll och köp inte den bilen till er dotter, ty dĺ blir jag ruinerad!

—Det lovar jag, sade Alices fader. Det lovar jag bestämt!

Och sĺ togo vi varandra i hand pĺ det löftet. Sĺ nu kan jag ĺtminstone vara säker för den utgiften.

1 Skoj.

BÖRA BARN AGAS?

Fröken Anna-Clara anhĺller om plats för följande i det aktuella ämnet. De uttalade vanvördiga ĺsikterna stĺ naturligtvis helt och hĺllet för författarinnans räkning.

Jag har lagt märke till att dĺ äldre personer tala och besluta i ärenden som röra oss barn, sĺ göra de det helt och hĺllet pĺ egen hand utan att vi pĺ minsta sätt tillfrĺgas. Pĺ samma sätt gĺ de äldre personerna till väga dĺ de stifta lagar—de frĺga aldrig brottslingarna till rĺds, ehuru saken ju närmast angĺr dem. I det fallet kan man ju förstĺ de äldre personerna, men varför skola vi barn behandlas som brottslingar? Pĺ ett sätt ha de riktiga brottslingarna det bättre ställt än vi. För dem är det ordentligt och noggrant bestämt hur mycket de skola ha i straff. Sĺ mycket för stöld, sĺ mycket för bedrägeri och sĺ mycket för allt annat. Men dĺ vi barn fĺ aga sĺ är det mycket obestämt hur mycket vi skola ha. Den saken är mindre beroende av vĺrt brott än av den ägande humör, temperament och tillfälliga sinnesstämning, som i sin ordning är beroende av umgänget med de andra äldre personerna.

Och hur länge bör man aga ett barn? Jag menar hur gammalt skall barnet vara för att slippa aga? Skall det ha konfirmerats? Men i en del familjer är konfirmationen bortlagd, hur gammalt skall barnet vara i de familjerna? Jag tror mig ha upptäckt att en del äldre personer aga sina barn sĺ länge tills de misstänka att barnet möjligen kan slĺ igen.

Häromdagen hörde jag ett samtal mellan tvĺ herrar som tyvärr inte fäste nĺgot avseende vid min närvaro. Det lät sĺ här:

—I dag var jag tvungen att ge min pojke stryk.

—Vad hade han dĺ gjort?

—Jag fick händelsevis veta att han fĺtt stĺ i skamvrĺn i skolan.

Det blev tyst och sĺ sade den andre herrn:

—Fick han stryk för att han stĺtt i skamvrĺn, sĺ blev det ju dubbelt straff, först i skolan och sedan hemma. (Det var en mycket klok herre.)

Den andre svarade:

—Han fick naturligtvis smäll därför att han uppfört sig sĺ i skolan att man mĺste ställa honom i skamvrĺn.

Dĺ teg den kloke herrn och jag tänkte: Om gammalt folk inte hade sĺ lätt att glömma, sĺ skulle de veta att skamvrĺn inför alla kamrater är mycket värre straff än ris och rotting hemma. Det är nog med skamvrĺn.

Och sĺ en annan sak: Man lär ha tagit bort vanfrejdsstraffet i den riktiga strafflagen, men för barnen finns det kvar—i vissa fall. Jag skall berätta en liten historia om den saken. Här slutade den bra, ty här fanns det en försyn.

Det var en gĺng nĺgra smĺ gossar pĺ 8 och 9 ĺr som gingo i en utmärkt skola. När de gingo hem om middagarna, roade de sig med att knacka pĺ fönstret till en liten affär, som ägdes av en äldre dam som naturligtvis blev störd av gossarnas beteende. Hon blev ocksĺ mycket ond över att bli störd och satte in all sin kraft pĺ att fĺ tag i pojkarna. Det gick till slut. Anmälan till skolan, förhör, bekännelse och sĺ slutade alltsammans med att pojkarna i samlad tropp tĺgade in till den onda gamla damen och bĺdo henne om ursäkt för sitt dĺliga beteende. De fingo förlĺtelse och sĺ var den saken klar, trodde pojkarna. Men det var den inte. Mot slutet av terminen hölls betygskollegium i skolan och där beslöts att pojkarna skulle ha nedsatt sedebetyg för sitt uppförande mot den onda gamla damen. Pojkarna hörde det och tänkte:

Men den affären är ju slut! Vi ha ju bett om ursäkt och fĺtt förlĺtelse. Är det inte nog? Sĺ osäkert allting är.

Nĺ, pojkarna fingo inte nedsatt sedebetyg—även äldre personer ta ibland sitt förnuft till fĺnga, om man talar vid dem pĺ rätt sätt. Och sĺ finns det ju en försyn.

Till slut ber jag i frĺga om barns aga fĺ instämma med den irländske författaren G. (det är mycket viktigt med G. säger doktor Goodwin) Bernhard Shaw som en gĺng skrev:

—Dĺ du agar ditt barn sĺ bör du se till att du gör det i överilning.

MIN MODERS HUS

—Säg, sade min dotter en dag, dĺ hon var trött pĺ att leka, hur var det dĺ du var liten. Vad lekte du med?

—Ĺ, med sĺ mycket. Jag hade en stor, stor gunghäst.

—Hur stor? som en riktig levande häst?

—Nästan som en riktig häst. Och sĺ hade jag tennsoldater.—

—Hur mĺnga?

—Jag tror det var flera hundra. Och de sĺgo ut som om de voro av silver allesammans, sĺ fina voro de. Och sĺ hade jag en stor röd boll.—

—En sparkboll?

—Nej, mycket finare. Den kunde studsa sĺ högt, sĺ här högt. Och sĺ var jag klädd till indian och lekte i skogen. Jag var Buffalo Bill.

—I vilken skog?

—I min moders skog—eller det var ingen skog, det var en park, en stor, stor park, med stora träd och mĺnga, mĺnga blommor som voro sĺ vackra, sĺ vackra.

—Fick du plocka hur mĺnga du ville?

—Ja, sĺ mĺnga jag ville! Och där var fruktträd med äpplen och päron.—

—Stora äpplen?

—Ja, sĺ stora och sĺ goda. Och sĺ var där en damm och där lekte jag med smĺ bĺtar och fiskade riktiga smĺ fiskar och sĺ kunde man ro i en liten bĺt, en riktig bĺt.

—Var bodde du?

—Jag bodde i min mors hus. Och det var ett sĺ fint hus.

—Lika fint som slottet?

—Lika fint. Där var marmortrappor och ledstänger som sĺgo ut som guld och stora fönster med glas i alla färger. Där var stora salar med vackra möbler och ljus som strĺlade i stora vackra lampor. Och där var tjocka fina mattor pĺ golven, sĺ tjocka att det inte hördes när man gick. Och jag fick leka och göra allt vad jag ville. Det var som ett riktigt slott, sĺ vackert och fint. Och över det lyste alltid solen.

Min dotter sĺg pĺ mig med stora undrande ögon.

Vi sutto tysta ... och jag sĺg min moders hus. Där högt uppe pĺ berget, där nässlorna växte vid vägen, där rusiga män och kvinnor skrĺlade om nätterna, där slaktarehundarna tjöto och skällde, där svordomen var bön och käppen tal, där tĺrarna torkat och där hjärtana frusit. Där lĺg min moders hus, pĺ hatets berg i ondskans dal.

HENNES BRÖDER

EMANUEL.

Barn är nĺgot förtjusande. Jag har ett litet barn som är tvĺ och ett halvt ĺr gammalt. Det är förtjusande. Det är en gosse och heter Emanuel, och i söndags for jag med det i elektrisk spĺrvagn frĺn Djursholm. Vagnen var full av gamla förstĺndiga människor, som alla smĺlogo vänligt ĺt det lilla barnet. Det lilla barnet satt alldeles tyst och sĺg noga pĺ alla passagerarna. En i taget och trettio sekunder ĺt varje. När vi hunnit till Sveavägen, hade Emanuel upptäckt vagnens tjockaste herre. Han satt längst upp i högra hörnet, och Emanuel blev mycket glad, dĺ han fick se honom. Han sĺg honom rakt i ögonen och sade högt och tydligt:

—Tjocka farbror!

Det gick ett synnerligen glatt leende genom vagnen och den tjocke herrn blev blodröd i ansiktet. Emanuel sĺg endast leendet och han fortsatte:

—Farbror mycke tjock! Tjocka farbror!

Leendet som gick genom vagnen blev ännu gladare, men Emanuels moder nöp Emanuel i benet och sade:

—Smĺ gossar ska inte tala högt. Smĺ gossar ska vara tysta. Emanuel blev tyst och den tjocke herrn gav Emanuels moder en blick full av förakt.

Vi voro vid Stocksund, när Emanuel fick se vagnens äldsta dam. Hon satt mitt pĺ bänken och var mycket gammal. Emanuel hade aldrig sett nĺgot sĺ gammalt. Han sĺg pĺ henne länge, och dĺ han märkte, att hon putsade sin näsa, sade han:

—Gamla tant inte peta näsan!

Nu skrattade hela vagnen—konduktören mest—och Emanuels moder sade:

—Sĺ fĺr Emanuel inte säga! Emanuel skall vara tyst!

Emanuel kunde inte förstĺ detta. Själv var han förbjuden att peta näsan, varför fick dĺ gamla tant göra det? Fĺ gamla människor göra det, som smĺ gossar inte fĺ göra? Emanuel vände sig till sin fader och sade:

—Emanuel ocksĺ peta näsan!

—Nej, sade Emanuels fader, det fĺr icke Emanuel göra. Ingen människa fĺr peta näsan. Inte gamla människor heller!

Det blev alldeles tyst och stelt i vagnen, och Emanuels fader fick tvĺ vilda blickar frĺn den gamla tanten och Emanuels moder.

Emanuel förstod att stämningen var tryckt. Han ville göra nĺgot för att höja den. Han ställde sig upp pĺ soffan, sĺg ut genom fönstret och sade:

—Ävla väder i da!

Det uppstod en egendomlig rörelse. Emanuels fader och moder blevo i hög grad förlägna och allas blickar sade:

—Detta är en mycket illa uppfostrad gosse. Hans fader och moder äro dĺliga människor, som lära sitt barn sĺdana fula ord. Samtalstonen i familjen är synnerligen dĺlig.

Emanuels moder, som satt vid förtvivlans brant, nöp Emanuel mycket hĺrt i benet och sade:

—Sĺ fĺr Emanuel aldrig säga! Det är mycket fult!

Passagerarnas blickar sade:

—Det är sĺ dags nu att säga ifrĺn! Det skulle ni ha gjort hemma!

Emanuels fader, som sĺg detta, blev het och sade högt:

—Gossen förstĺr inte, vad han säger. Nĺgon dĺlig människa har lärt honom att säga sĺ.

—Det är hans fader som lärt honom! sade alla blickarna.

Fadern vände sig till barnet och sade:

—Emanuel fĺr inte säga ävla väder. Det är mycket fult. Pappa säger aldrig sĺ.

Vagnen var vid Östra stationen. Fadern, modern och barnet gingo ur, och dĺ Emanuel gick genom vagnen, skrek han högt:

—Inte säja ävla väder! Inte säja ävla väder! Inte säja ävla väder!

Passagerarna sĺgo ut genom fönstren och försökte tänka pĺ nĺgot annat, men den gamla tanten sade:

—Krökes i tid, det som krokigt skall bli! Sĺ nu är Emanuel krökt!

S.S.U.H.

Emanuel är 14 ĺr och gĺr pĺ gymnasiet. Han är längre till växten än sin moder och dĺ han blir arg och talar högt hör man att han är i mĺlbrottet.

Vid den tiden kommer han en dag till mig och säger:

—Kan jag fĺ 75 öre?

—Till vad?

—Till inträdesavgiften i S.S.U.H.

—Är det nĺgon ny idrottsförening?

—Nej, det är Sveriges Studerande Ungdoms Helnykterhetsförbund.

Jag sjönk ned i en soffa.

—Sveriges Studerande Ungdoms Helnykterhetsförbund. Dĺ jag var sĺ gammal som du hade jag nästan aldrig 75 öre och längtade jag efter dem sĺ inte var det till Sveriges Studerande Ungdoms Helnykterhetsförbund.

—Ja, tiderna förändras, svarade Emanuel allvarligt.

Jag gav honom pengarna och önskade honom lycka i den nya föreningen.

Det var middag. Min vän, som var min gäst, tog en sup till smörgĺsbordet och jag gjorde honom sällskap. Vi skĺlade som karlar, sĺgo varandra i ögonen, och kastade ned den förfärliga drycken. Dĺ det var över, mötte jag Emanuels blick. Den sade ingenting särskilt, men över hans huvud sĺg jag i luften fyra lysande bokstäver: S.S.U.H.

Till desserten drucko vi ett lätt portvin. Anna-Clara kom och viskade:

—Fĺr Karl-Olof och jag litet Muscatelle?

De fingo nĺgra droppar i smĺ, smĺ glas. Men Emanuel vägrade och rodnade dĺ jag bjöd honom. Karl-Olof smĺlog pĺ ett sätt, som gav honom obehaget av ett kok stryk dĺ bröderna litet senare blevo ensamma i barnkammaren.

Efter middagen drucko vi kaffe och min vän drack ett glas punsch.

—Skall du inte ha?

—Nej, svarade jag, ty jag hade just dĺ ingen lust pĺ punsch.

Emanuel hörde det och dĺ min vän gĺtt, kom han till mig och sade:

—Pappa fĺr naturligtvis dricka hur mycket pappa vill. Pappa är ju inte medlem av S.S.U.H.

I detta ögonblick gjorde jag det enda som kunde göras. Jag tog hans hand, tryckte den och sade:

—Tack—tack!

En stund senare föll det mig in, att det inte alltid är vi äldre människor, som äro de överlägsna.

KVINNAN.

Det är ännu icke utrett varför bröder alltid slĺss och gräla. Mĺnga försök ha gjorts att finna anledningen till att just dessa bröder alltid kommo i gräl och vilt slagsmĺl. I enskilda fall har man funnit orsaken, eller trott sig ha funnit den, dĺ den plötsligt givit rum för en ny och svävande förklaring av det hela.

Under mĺnga ĺr började striden redan vid uppstigandet pĺ morgonen och fortsatte under hela dagen för att kulminera vid sängdags. En morgon hände det att magasinsfrun i kvarterets hörna kom utrusande pĺ gatan, stannade de tvĺ bröderna och sade:

—Mina kära gossar, hur stĺr det till i dag? Vad har hänt? Ni slĺss ju inte! Ha ni verkligen blivit vänner?

Pojkarna sĺgo generade ut, och dĺ de kommo utom synhĺll för den vänliga frun röko de ihop igen med stärkta krafter efter en kort och pinsam vila.

Karl-Olof är familjens elegante herre. Han ägnar lĺng tid ĺt sin toalett. Hans hĺr är omsorgsfullt benat och kammat samt fullt av stulen kosmetik och hĺrvatten. Man känner honom komma pĺ lĺngt hĺll. Den doft han sprider, pĺminner lätt om en andra klassens rakstuga i en mindre smĺstad.

I halsduken bär han gärna nĺgon krĺsnĺl och pĺ sommaren har han ofta, framför allt pĺ aftonen, en nyponblomma i blusen. Till denna elegans hör även vita, nypressade byxor och en kort käpp som bäres lätt och lekande i högra handen. Sĺ utstyrd gĺr han till societetssalongen, där han med stor överlägsenhet och elegans dansar one-step och boston med de sötaste och finaste flickorna pĺ ön.

Emanuel stĺr i en dörr och flinar.

Astrid är 10 ĺr. Hon har ljust hĺr, blĺ ögon och en näsa som är mera pikant än vacker. Hon vill gärna dansa med Karl-Olof och hon möter honom pĺ vägarna sĺ att det ser alldeles tillfälligt ut. Och sĺ skriver hon brev, smĺ lustiga brev som Emanuel hittar och läser upp högt för hela familjen och för alla andra som vilja höra pĺ.

Astrid börjar sĺ smĺningom besvära Karl-Olof. Man pikar honom för henne och man drar sig inte för att insinuera att de rent av skulle vara förlovade.

Karl-Olof börjar uppträda kyligt mot Astrid. Han gömmer sig dĺ hon kommer och han undviker att dansa med henne pĺ Societen.

Emanuel lägger märke till allt detta, och vid en frukost säger han i en ton som illa döljer mycken list och ondska:

—Jag tycker att du är sĺ elak mot Astrid. Hon är en riktigt snäll flicka.

Karl-Olof svarar inte. I det längsta vill han behärska sig.

Emanuel gĺr vidare:

—Jag tycker hon är dum som bryr sig om dig—för resten spelade hon tennis med Tage i gĺr.

Dĺ är det färdigt. Karl-Olof rusar upp. Stolar ĺka över golvet. Dukar dras ned, väggarna darra och rutorna skallra. Tjut och vrĺl. Dĺ öppnas plötsligt dörren och en liten söt flicka med ljust lockigt hĺr, blĺ ögon och en näsa som är mera pikant än vacker, stĺr plötsligt mitt i rummet.

Karl-Olof fĺr se henne. Hon är upphovet till allt ont—hennes fel är alltsammans, och han skriker ĺt henne allt vad han orkar:

—Du jänta, vad vill du här? Ut med dej! Kan jag inte fĺ vara i fred för dej—här jag rört dej, vad?!

Dĺ drar sig Astrid diskret tillbaka och med högst allvarlig uppsyn gĺr hon sakta ned mot hamnen.

Det blir kväll och det är dans pĺ Sossi. Utanför skymmer sommarkvällen och fjärden ligger blek och stilla. Där inne i det stora stenhuset dansar ungdomen i takt med musiken frĺn det ostämda pianot. De smĺ flickorna ha sina bästa klänningar och pojkarna äro nakna om de bruna halsarna i vita sjömansblusar. Smĺ fötter trippa och hasa över det glatta golvet. Alltsammans är högst allvarligt och värdigt, precis som pĺ en riktig bal. Runt väggarna sitta de lyckliga mödrarna och ute pĺ verandan stoja de unga herrar som förakta dansens enkla nöje.

I smĺ mjuka vĺgor som stiga och falla och bli till en bränning i vitt gĺr dansen där inne, i ett, i ett, dĺ plötsligt nĺgot händer, som bryter harmonien, och som kommer pianisten att vända sig pĺ stolen och se efter vad som är pĺ färde. Man trängs i en grupp vid dörren till terrassen, och ur den gruppen tumlar fram en pojke, varm och röd, icke av dans och lek, utan av sĺrad manlig stolthet, kränkt i djupet av sitt unga hjärta. Kamrater ta emot honom, man frĺgar och undrar: vad är det? Och han svarar:

—Det var hon, Margit! Jag kom fram och bockade mig och bjöd opp henne och dĺ svarade hon:

—Jag dansar inte med smĺpojkar!

—Ĺĺĺĺĺĺĺ—och sen??

—Jag tog naturligtvis och gav henne en smocka! Det var väl rätt, när hon var mallig! Hon är bara 15 ĺr!

—Att du kunde göra sĺ, säger en flicka, och sĺ tillägger hon: tycker ni det är rätt, ni andra?

Men ingen av pojkarna svarar, och han som saken gäller, vänder bara helt om, kör händerna i fickorna och lunkar ensam hem.

Där inne gĺr dansen vidare, par om par, i glidande rytm och vĺg. Där trippa de smĺ flickorna i sina svarta skor och vita strumpor och där dansar Karl-Olof med den stackars föraktade, förskjutna Astrid. Över deras ansikten ligger det djupa högtidliga allvar som stunden kräver.

Men i en dörr stĺr Emanuel och flinar.

EMANUEL GER EN LEKTION I HISTORIA.

Emanuels bror, som är 11 ĺr och gĺr i andra klassen, kom hem med anmärkningsboken full av varningar. Emanuels moder gick pĺ föräldramöte—fadern är för feg för sĺdant—och fick veta av klassförestĺndaren, att gossen skulle behöva hjälp med sina läxor. Man funderade pĺ att ta en informator, och gossens far, som är snĺl, föreslog, att moster Amalia skulle ägna sina eftermiddagar ĺt Karl-Olofs uppryckning.

Inför detta skräckinjagande perspektiv sade Emanuel:

—Jag skall läsa med honom! Jag kan mycket väl förhöra hans läxor, jag har sĺ god tid!

Sĺlunda kom det sig, att Emanuel denna dags eftermiddag började sin första lektion. Fadern, som satt i rummet utanför, har berättat händelsen pĺ följande satt:

Emanuel sätter sig i soffan, lägger ena benet över det andra och säger med allvar och värdighet:

—Nĺ, vad har du för läxor tills i morgon?

Karl-Olof tar det hela mycket glatt och svarar rappt:

—Tyska och historia.

Läraren fortsätter:

—Har du fĺtt varning i historia?

—Nej.

—Dĺ ska vi se, vad du kan där. Vad har du i läxa?

—Erik den fjortonde.

Läraren lägger ned benet, som blivit trött, och säger:

—Har du nĺgon tjĺng? (Tjĺng är namnet pĺ en ny sorts karameller.)

—Nej.

—Ta hit tjĺngen!

Lärjungen nödgas ta upp en tjĺng ur byxfickan. Magistern sätter i sig den, och sĺ börjar lektionen:

—När levde Erik den fjortonde?

—Frĺn 1560-1568.

—Vad menar du med det? Var han ĺtta ĺr, när han dog?

—Det stĺr i boken.

—Nej, det stĺr, att han regerade frĺn 1560 till 1568. Säg om!

—Var inte mallig. Jag ska säja dej, att i gĺr spelte Östermalms fyra mot Elementars femma och dom fick spö.

—Det var lögn!

—Frĺga Nilsson!

—Vad var Erik för konung?

—Han var tokig.

—Han var en svensk konung. Säg om!

—De ä väl klart, att han var svensk!

—Vad hade Erik?

—Vad han hade?

—Ja.

—Inte vet jag.

—Han hade ett besynnerligt lynne. Vem var det, som stod i mĺlet för östermalmarna?

—Det var Wallin.

—Det var lögn. Han ä sjuk!

—Frĺga Nilsson!

—Nĺ vad gjorde Erik med sitt lynne?

—Han förvärvade det genom dryckenskap och andra laster.

—Det var rätt. Var förvärvade han det?

—Pĺ Stockholms slott.

—Nej, han gjorde det i sällskap med dĺliga personer. Du kan ingenting. Ta hit en tjĺng till!

Tjĺngen kommer, ehuru icke tvĺngsfritt.

—Nĺ, vad var det, som kom efter ruset?

—Göran Persson.

—Nej, efter ruset kommo stunder av samvetskval och ĺngest. Du kan inte ett dugg! Hur mĺnga mĺl gjorde östermalmarna i gĺr?

—6 mot 4.

—Det var lögn!

—Frĺga Nilsson!

—Vad var Göran Persson? Och vad underblĺste han?

—Han var bördig frĺn Västmanland och underblĺste Eriks hat mot adeln och stormännen.

—Det var rätt. Vad var han mer?

—Arbetsam och duglig samt fylld av ett avundsamt hat mot dessa.

—Jaha. Vad gjorde nu Erik?

—Han dödade Sturarna.

—Vilka Sturar?

—Samt den yngres sonsöner.

—Vad hände dĺ?

—Han blev förgiftad och avsade sig därpĺ kronan samt ingick äktenskap för att reta adeln med Karin Mĺnsdotter, som sĺlde nötter pĺ Stortorget, för hon var dotter till en fĺngknekt och tjusade honom genom sin ovanliga skönhet. Hon var god och fick en gĺrd i Finland.

—Det är rätt.

Läraren gör en paus och säger därpĺ för att fĺ en sammanfattning av läxan:

—Vad kallas i historien det, som Erik gjorde med Sturarna?

—Vilke dĺ?

—Han dödade ju Sturarna. Vad kallas det i historien?

—Halshuggning.

—Nej! Tänk efter ... Sture ... Nĺ?! Sture ...

—Stureplan.

Här hördes en bok smattra mot nĺgot hĺrt, kanske ett huvud. Därpĺ ett tjut. Sĺ en ny smäll och en dunk. Därpĺ lät det som möbler fallit ikull. Ett nytt tjut. Sĺ tyst.

Och dagen därpĺ fick Karl-Olof varning även i historia.

MITT ÄKTENSKAPS VÄL.

Karl-Edvard är 5 ĺr. Han vet en hel del och det han inte vet, tar han snart reda pĺ. Frĺgan om döden har han redan lämnat. Han funderade länge pĺ hur det kom sig att människor, som stoppades ned i jorden, kommo upp i himlen. Men sĺ lade han det problemet bredvid automobilen och spĺrvagnen, som gĺ utan att nĺgon drar dem. Och nu besvärar döden honom icke vidare.

Han har börjat tänka pĺ nĺgot annat.

Häromdagen kommer han in till mig där jag ligger med händerna under nacken och tänker. Han stannar i dörren och säger:

—Pappa, jag ville frĺga om en sak.

Dĺ slutar jag upp att tänka och frĺgar:

—Vilken sak?

—Ä de sant att mamma telefonerade efter mig, när jag föddes? När storken kom?

Jag är en modern man. Jag ljuger icke för barn. Men sĺ tänker jag: han är för ung. Och sĺ säger jag:

—Jo, mamma telefonerade. Hon sa till om en tjock pojke och dĺ kom du.

—Och sĺ sa hon till om en smal en, och sĺ kom Karl-Olof?

—Ja, dĺ kom Karl-Olof.

Han gĺr ut igen och jag fortsätter att tänka. Det regnar där ute pĺ gatan och frĺn Gärdet hör jag en automobil surra.

Dĺ öppnas dörren igen och Karl-Edvard kommer in. Han gĺr rakt fram till mig och säger kort och allvarligt:

—Pappa, jag är sĺ ensam där ute i salen. Karl-Olof har gĺtt och lagt sig och jag har sĺ trĺkigt—kan vi inte be mamma ringa pĺ efter en pojke till?

Pĺ den punkten stĺr saken.

PROLOG TILL SKOLUNGDOMENS TÄVLINGAR.

EN INTERIÖR FRĹN EN FAMILJ MED MODERNA BARN.

De börja i dag. I min familj ha de börjat för längesedan. En dag säger Emanuel:

—Nu ska vi börja träna pĺ Östermalms idrottsplats. Landsorten ska ha smörj!

Emanuels moder fick sitta uppe om kvällarna och sy löparebyxor, och om middagarna lĺter samtalet sĺ här:

—Vad har ni för läxor till i morgon?

—Historiageografibiologidetkanjag alltihop, men i gĺr var Dahlérus fin.

—Vem är Dahlérus?

—Han blir säkert tvĺa pĺ hundra meter.

—Haha, skrattar Emanuels bror, aktare när Östermalmarna komma!

—Ät hĺrt bröd! säger Emanuels moder.

—Det är ingenting med Östermalmarna!

—Ha vi inte Andersson pĺ 60 meter, va? Och Hedly? Va?

—Vi ä bäst av seniorer—bröderna Zätterström ha sprungit under rekordet!

—Ät hĺrt bröd! säger Emanuels fader.

En dag kommer Emanuels broder:

—Jag mĺste ha 25 öre!

—Du fick 30 öre i gĺr till ett ritblock, du fick 60 öre i förrgĺr till skrivböcker, du ruinerar mig! Varför ska du ha 25 öre?

—Jag ska anmäla mig till stafettlöpning pĺ 300 meter. Nilsson är för tung.

Han fĺr 25 öre. Dagen därpĺ rusar han runt i alla rummen och letar efter nĺgot. Ingen vet vad. Jag stannar honom i serveringsrummet och frĺgar:

—Vad söker du?

—Emanuel har gömt mina löparebyxor! Han har gjort det för att vĺrt lag inte ska vinna över deras! Jag mĺste ha tag i dom!

Emanuel svär pĺ att han inte sett byxorna.

Emanuels moder fĺr sy ett par nya byxor.

När de äro färdiga, säger han som skall ha dem:

—Jag mĺste ha 55 öre!

—Du fick 25 öre i gĺr och 60 öre i förrgĺr, varför ska du ha 55 öre i dag?

—Jag ska väga Nilsson!

—??????

—Han vill vara med i vĺrt stafettlag, men jag vet att han väger mer än 35 kilo. Nu ska vi väga honom i simhallen! Jag är säker pĺ att han väger 2 hekto för mycket.

—Kan inte Nilsson vägas pĺ vĺgen pĺ Valhallavägen?

—Man kan väl inte klä av honom naken pĺ Valhallavägen! Han ska vägas i simhallen!

Hela huset gĺr nu i en oerhörd spänning hur det hela skall avlöpa. Ska stockholmarna vinna över landsorten? Ska Nya Elementar klĺ Östermalm och ska Wahlberg frĺn Jakob klĺ Andersson frĺn Östermalm.

Jag har funderat pĺ att skänka ett pris till den gosse som icke springer, icke hoppar, icke kastar spjut eller diskus, som aldrig talar om idrott, som sitter hemma vid sina läxor och gĺr till sängs klockan halv 8. Jag vill inte ge honom pris för hans dygders skull, men för hans originalitet. Jag skulle vilja se hur han ser ut.

Emanuels syster, som bara är 5 ĺr, är dock rätt oberörd av det hela. Men en dag frĺgar jag henne:

—Ska du inte ocksĺ vara med och tävla?

—Nej, jag fĺr inte för en som heter Lĺftman—

Till och med hon!

BREV FRĹN EMANUEL.

Det är nu förfärlit lenge sen jag skrev nĺge i tidningarna sĺ när pappa bröt pĺsten i dag och sa att nu vill julstemning ha en historia för snart ä de jul (fĺ se vad man fĺr i ĺr) sĺ tenkte jag att jag skulle skriva en sak sĺm inte föräldrarna (ett bussigt ord hahaha) behövde veta av fast historien är alldeles sann utom vad betreffar sjelva romantiseringen sĺm man mycket vel har lov att jöra när man författar för till exempäl inte är det sant vad som stĺr i Nils Holgersĺn som vi läser i skolan för inte kan en grabb sitta pĺ en gĺs och flyga över Sverige sĺ det har författarinnan Selma Lagerlöv smäckt.

(Nytt stycke) (Och sĺ ska de vara stor vacker stil och smĺ prickar här och där sĺ publiken kan tänka nĺge själv ocksĺ säger pappa.)

Det var i höstas och vi hadde nyss flyttat in frĺn landet, där vi hade bott pĺ sommaren pĺ Utö i en stor villa med 6 rum fast de bodde en fru och hennes dotter ovanpĺ sĺ att vi va ändĺ som alldeles ensamma och kunde gĺ och bada när vi ville men jag gick i badhuset för det är kul och tji bĺng att hoppa frĺn bron och när vi kom till stan skulle det bli flygvecka pĺ gärdet och dĺ sa pappa nu fĺr Ni roligt pojkar och se pĺ Cederström och dom andra som flyger och alla grabbarna i vĺrt kvarter som Karl-Olof springer runt pĺ 2 minuter och 26 sekunder för jag tog tid när vi hade vĺra olympiska spel fast han blev hindrad av Gösta i hörnet dĺ började alla grabbarna att jöra flygmaskiner av papper som gick ganska högt fast min som är en modell av Bleriĺ om man satte en motor i den nog skulle gĺ högt fast den nog skulle falla för motorn blir för tung säger farbror Carl som är mallig för att han har en motorbĺt som gĺr med ro säger pappa hahaha (Sätt streck mellan hana) Och sĺ en dag kom det stora lĺrar och i dom var flygmaskinerna som dom skulle flyga med under flygveckan och där började en polis att gĺ pĺ gärdet och alla grabbarna var nere och tittade och sĺ satte dom opp en hanngar alldeles utanför oss fast det var nedanför för vi bor tre trappor opp och i den satte dom in en flygmaskin som var monoplan för den sĺg ut som en fĺgel och inte sĺm en galĺschhylla sĺm dom andra gör jag minns Cossik när han var här för han hade en apa pĺ hyllan (det här kan tas bort för publiken kanske inte minns Cossik fast han var väldigt lugn när han flög och lĺg och sĺv strax före sĺ dĺm fick väckan först.)

Och sĺ stog alla människer hela dagarna och tittade pĺ hanngaren och talade om flygveckan och om vinden och det där sĺm dom alltid skall tala om för att vara malliga och sĺ en mĺrron sĺ hörde vi nĺge som snurra och dĺ hoppa vi opp ur sängarna allihop fast Karl-Olof vakna inte och sĺ sprang vi till fönstre och dĺ var dom ute med maskin och prova motorn för att se om den gick och propellern snurra med femton hundra slag för det gör den pĺ en minut och den gĺr sĺ fort att det var en ryss som var dum och försökte stanna den med handen och hans arm kom bort.

(Nytt stycke)

Och när dom hade provat motorn sĺ satte de in maskinen i hanngaren ijen och dĺ gick alla grabbarna men jag stanna kvar och sĺ kröp jag in i hanngaren i en springa pĺ baksidan och dĺ stod mekanikern där och han talade med en löjtnant och sĺ sa han det är mycket enkelt man sätter igĺng motorn sĺ här och sĺ för man ratten ĺt sig när han vill ĺpp och sen för man den frĺn sig när man ska ner fast inte för hastigt! för dĺ slĺr man i och gĺr sönder. Jasĺ sa löjtnanten det var intressant men jag kröp ut och när jag kĺm opp pĺ gatan sĺ kĺm Gösta och Anders och sĺ kom vi överens om

SAKEN

och sĺ gick vi in pĺ vĺran gĺrd in i velesipedstallet och där tummade vi pĺ att inte säga

ett ord

till nĺgon levande varelse och sĺ bestämde vi signalen eller tecknet sĺ att vi visste var vi skulle mötas och sen gingo vi hem och jag sade inte ett ord till Karl Olof eller nĺgon fast dom nog gärna skulle velat veta det.

Kap. 2.

Pĺ kvällen gick jag och lade mig som vanligt och mamma var inne och sa gonatt och jag kröp under täcket och lĺssades sova fast jag inte gjorde det för att Karl-Olof inte skulle märka nĺgot och sen lĺg jag vaken fast det var rysligt svĺrt men Karl-Olof jälpte mej för han talade i sömnen och skrek till var femte minut för han drömde väl om Texas Jack som han läser om kvällarna och när klockan blev ett sĺ steg jag opp och kledde mej sakta och smet mej ut i mörkret och när jag kom i farstun sĺ stod fabrikörens Beda och flörtade med en gadist men dĺ hosta jag till och dĺ sprang hon in i köke och gadisten smet opp i vind och dĺ kom jag ner i andra trappan och där stod direktörens Agusta och flörtade med en gadist till och sĺ hosta jag igen med samma resultat fast gadisten höll pĺ att springa ikull mej i trappan och sĺ kom jag ner pĺ gĺrden där jag stellde mej bakom källardörrn som alltid är öppen och började jama för det var tecknet och dĺ kom Gösta och Anders fram ur velisipedstallet där dom hade setat och ventat en hel kvart för deras klĺckor gick inte rätt. Och sĺ kom vi ut pĺ gatan. Där var alldeles mörkt. Dĺ det är spennande skall man skriva korta meningar. Inte ett jud hördes. Annat än stormens tjut i vederflöjlarna. Vi kommo ned pĺ Gärdet och smögo oss sakta fram till hanngaren. Mörka moln foro pĺ himlen.

Det var bitande kallt. Marken knastrade under vĺra fötter.

En ensam lykta lyste i fjerran.

En hund skellde vemodigt.

Jag gick in i hanngaren och kom ut och sade:

—Vakten sover som en stock.

Sĺ lyfte vi opp skynkena försiktigt och sĺ drogo vi ut maskinen pĺ marken, den var mycket lett att dra ut alldeles som en velisiped och vakten sov hela tiden. Och sĺ stellde vi maskinen pĺ landsvägen och vände propellen mot vind för det är bäst att gĺ upp mot vind och sĺ gick jag opp och satte mig i apparaten och Gösta och Anders höllo i där bak och sĺ sade jag när jag lyfter handen sĺ slepper ni! alldeles som Cederström gör. Och sĺ satte jag i gĺng motorn sĺ den började snurra som mekanikern sagt och den bullrade alldeles förfärligt och innan jag visste ordet av hade Gösta och Anders släppt av där bak och jag flög i väg.

Jag drog ĺt mig ratten och sĺ steg jag opp i luften jag var alldeles lugn fast jag inte gjort det förut och jag tenkte det här är ju ingenting det var som att sitta i en stol alldeles säker och jag flög fram mot skogen.

Solen steg upp i öster och förgyllde med sina milda strĺlar den omgivande trakten. Jag steg högre och högre i den eterblĺa luften (det här har jag knyckt ur en 25-öresbok) och snart hade jag jorden jupt under mig. Jag hörde bruset av det analkande havet och dĺ beslöt jag mig för att venda. Sakta förde jag ratten ĺt venster och vende inĺt Gärdet. Jag flög mot staden igen och dĺ förde jag fram ratten och sjönk sakta mot jorden alldeles bredvid hanngaren där Anders och Gösta tog emot mig och hurrade när jag steg ur och vakten sov fortfarande jupt fast maskinen hade bullrat sĺ förfärligt. Dĺ stellde vi in maskinen igen och gick hem och sĺ skilldes vi vid porten och tummade pĺ att inte säga ett ord till nĺgon och när jag kom i första trappan sĺ stod grosshandlare Hansson där och öppnade sin dörr och hade kängerna i hand och sade tysst! tysst! och sĺ gick han in för att inte frun skulle vakna. Men jag gick opp och dĺ var Karl-Olof vaken och frĺgade:

—Vem var det som flög?

—Det var jag sa jag men dĺ skratta han och somna igen och inte förrän nu har jag talt om historien och den är sann frĺn början till slut.

Emanuel.

Tillägg:

De ä lögn alltihop för jag har läst det. Och fast Emanuel säger att pappa har sagt att en historia inte behöver vara sann bara lĺta som den voro sann. Men jag har läst om Georg Wassington han kunde inte ljuga och det kan inte jag heller.

Högaktningsfullt

Erik
Emanuels bror.

KONFEKTPĹSEN.

Jag hade nyss gĺtt till sängs och skulle just släcka ljuset, dĺ jag hörde det knarra i trappan frĺn övre vĺningen. Sĺ knackade det pĺ dörren och jag ropade: stig in.

Emanuel stod pĺ tröskeln i sin lĺnga vita nattskjorta.

—Hur är det, sade jag.

—Jag har legat och tänkt pĺ en sak, som jag vill frĺga om.

Emanuel sĺg mycket allvarlig ut. Han lutade sig mot dörrposten och sade med lĺngsam och litet högtidlig röst:

—Om en pojke gĺr med en flicka pĺ en teater eller en biograf och han har en konfektpĺse, ska han dĺ ge henne hela konfektpĺsen eller ska han bara bjuda henne ur den? Astrid säger, att han inte är korrekt, om han inte ger henne hela pĺsen.

Jag log och tänkte: Nu äro vi där. Sjutton ĺr och det börjar, gentlemannens plikter. Ögonblicket är inne, det ögonblick i en mans liv, dĺ han förlorar sig själv och blir en kvinnas tjänare och slav.

Jag sade:

—Du vill helst ge henne en bit i taget, vilket ju är det riktiga, men naturligtvis skall du ge henne hela pĺsen. Du mĺste göra det och du bör vara glad, att det bara är en konfektpĺse.

Det föll mig nĺgot in och jag tillade:

—Har du frĺgat din mor om saken?

—Ja, sade Emanuel och sĺg rätt ut i luften, hon säger, att jag bör ge henne hela pĺsen och att en gĺng kommer jag att ropa pĺ konfektpojken, köpa en pĺse till och sen smita ut i kaféet och lämna henne ensam med konfekten hela mellanakten.

Det blev tyst, och sĺ sade jag:

—Naturligtvis har din mor rätt. Hon har alltid rätt, ty hon är kvinna—liksom Astrid.

Vi sĺgo pĺ varandra och i den blicken lĺg allt det goda och vackra samförstĺnd, som rĺtt mellan världens alla män frĺn urminnes tider.

—God natt dĺ, sade Emanuel och sĺ försvann hans lĺnga smala fötter genom dörröppningen.

Jag släckte ljuset och beredde mig att somna, dĺ det knackade i den tunna brädväggen och jag hörde Anna-Claras gälla flickröst:

—Jag har hört alltihop vad ni har sagt! Varför ska den där Astrid ha en hel pĺse konfekt, när jag bara fĺr en sĺn liten, liten bit?

Livet är fullt av underbara frĺgor. Man reder sig bäst genom att icke försöka besvara de värsta. Och därför ropade jag tillbaka:

—En flicka, som är sĺ liten som du skall sova sĺ här dags pĺ natten. Tyst nu.

Och sĺ blev det tyst.

Men när Anna-Clara en gĺng blir sexton ĺr, fĺr hon alldeles säkert en hel pĺse konfekt och inte bara en liten bit. Men den pĺsen fĺr hon aldrig av Emanuel.

ANDRAS BARN

HERR STEN.

Min dotter har en lekkamrat som ocksĺ är hennes fästman. Hon erkänner det icke själv, men dĺ hon gĺr med honom pĺ gatan, i vĺrsolen framför huset, ropa alla barnen i bostadshuset:

Fästmö och man kysste varann högt upp i skorsten med viskan i hand!

Jag ligger i fönstret och hör sĺngen, som är avsedd att vara en nidvisa, och jag tänker: vad tiden ändĺ stĺr stilla trots allt som händer—precis sĺ sjöng man om mina öron, dĺ jag kom hand i hand med min allra första väninna. Och det är sĺ mĺnga ĺr sedan.

Bostadshuset kallas sĺ därför att varje vĺning äges av sin hyresgäst, som därför betalar en rätt liten summa om ĺret. Hyresgästerna bilda en förening om huset. De äro allesammans hyggligt folk och deras barn äro icke sämre—men heller icke bättre än andra. De barn som sjöngo smädevisor över min första kärlek bodde icke i Bostadshus—de voro lika grymma ändĺ. Hyresbeloppet är tydligen icke det avgörande för karaktären.

Min dotters lekkamrat heter alltsĺ Sten och är 6 ĺr pĺ det sjunde. Detta pĺ det sjunde är mycket viktigt annars kunde man ju tro att han bara vore 6 ĺr.

Sten är en vacker pojke, men han är icke sĺ bildad som min dotter, ty hon har redan börjat skolan. Sten bor i huset och hans förmiddagar äro dystra. Han har dĺ ingen att leka med. Han tittar ut genom fönstret pĺ det grĺa gärdet där snön hĺller pĺ att smälta. Där finns inga barn den här tiden. Han är trött pĺ sina leksaker och det är ännu tre lĺnga timmar tills Anna-Clara kommer frĺn skolan.

Men han gĺr ändĺ upp till oss. Dĺ jag öppnar dörren, stĺr han i förstugan och frĺgar:

—Ä Anna-Clara hemma?

—Nej, säger jag, hon är i skolan.

—Jasĺ, säger Sten, och sĺ stĺ vi där.

—Stig in ändĺ, säger jag, och se hur vi ha det!

Sĺ har det gĺtt till mĺnga gĺnger. Jag börjar bli litet högfärdig, ty jag tror, att det är mig han söker fast han säger, att det är Anna-Clara.

Han sätter sig i den gamla björksoffan och ser mycket allvarlig och tänkande ut. Det är som han letade efter ett samtalsämne. Inte kunna vi tala om vädret, det är för banalt, jag ser att han längtar hem, men sĺ kommer det som gav uppslag till denna berättelse. Detta med lampan.

Det är en lampa av koppar, gjord av en ung konstnär, en stor vid ring, som är fäst vid tre grova kedjor, som löpa rätt ned frĺn taket. Pĺ ringen, som uppbär de elektriska lamporna, har konstnären hamrat en lustig serie bilder. Det är ett förhistoriskt djur, den s. k. Urhunden som sluppit lös och som framför sig, runt ringen, jagar en hel del människor, som en gĺng tillhört dagens krönika. Man känner väl igen deras ansikten och figurer. Där är den radikale politikern, musikern med den kala hjässan, hovpredikanten, teaterdirektören och den en gĺng mäktige polischefen. Runt ringen löpa de, förföljda av det hemska vidundret med det öppna gapet.

Sten tittar rätt pĺ lampan som om han aldrig sett den förut och sĺ säger han:

—Fĺr djuret inte tag i dom?

—Nej, säger jag, de springa undan.

—Ja, men när de stanna!

—De stanna inte, de bara springa.

—Ja, men bli de aldrig trötta?

Jag blir intresserad. Nĺgot försiggĺr.

—Vad menar du, säger jag.

Han blir ivrig och sĺ svarar han:

—Han mĺste ju fĺ tag i dom och äta opp dom, för inte orkar dom springa i evighet!

Nu börjar jag förstĺ honom. Nu gäller det att gĺ försiktigt fram sĺ att vi inte falla.

—Tycker du att dom springer? säger jag.

—Ja visst springer dom.

Jag letar fort fram en lĺda med fotografier över allt möjligt som jag själv tagit. Där är ocksĺ en fotografi av nĺgra hästar pĺ en kapplöpning. Jag visar honom den och säger:

—Ser du att hästarna springa?

—Inte! svarar han.

Dĺ är jag pĺ det klara med saken. Jag skulle kunna säga till honom:

—Olyckliga barn. Du har utan att veta det upptäckt konsten. Denna bild pĺ lampan rör sig, lever, därför att en konstnärs levande hand och hjärna gjort den, men hästarna pĺ fotografien stĺ stilla, ty kameran är död. Konstnären har ĺtergett en hel rörelse, dĺ kameran blott kan ge ett moment av en rörelse.

Men detta är för lärt. Det gĺr inte. Jag ringer upp konstnären som gjort lampan och sĺ säger jag:

—Käre vän, du mĺste hjälpa mig med en sak. Här är en ung man som fĺtt se din lampa och nu vill han nödvändigt veta vilka som tröttna först, de löpande människorna eller den vilda Urhunden.

Konstnären tror, att jag driver med honom, och sĺ säger han:

—Hälsa och säg att de tröttna aldrig. De komma att springa i evigheters evighet sĺ länge kopparn hĺller!

Jag skall just berätta detta för min gäst, dĺ min dotter kommer inrusande direkt frĺn skolan. Dĺ hon fĺtt av sig kappan och mössan och slängt böckerna pĺ kistan i tamburen, tar jag fram henne till lampan och säger:

—Hur tror du att det gĺr med de här gubbarna? Tror du Urhunden fĺr tag i dem till slut? Sten tror, att han kommer att äta upp dem en vacker dag. Vad tror du?

Anna-Clara sĺg pĺ oss bägge sĺ nedlĺtande som endast en kvinna kan se pĺ tvĺ dumma karlar och sĺ sade hon:

—Usch, vad ni ä dumma. Dom ä ju inte levande—de ä ju bara som dom föreställer!

Dĺ drogo vi oss tillbaka mycket generade och jag tänkte:

Min dotter saknar all konstnärlig begĺvning—gudivaretackochlov!

Men hur skall det gĺ för Sten?

OLYCKAN MED ANNA-LISA.

Fru Göransson hade bott hela sommaren pĺ landet. I en liten stuga lĺngt ute i skärgĺrden. Och haft det alldeles förtjusande. Barnen blevo solbrända, fru Göransson själv sĺg ut som i sin allra bästa ungdom och herr Göransson hade magrat sex kilo av morgonrodden efter gäddan, som dock tyvärr höll sig ännu magrare—sĺ smal att man aldrig fick se den.

Göransson var grosshandlare. Han handlade med kolonialvaror och det är en rätt god affär. Kaffe och te och sydfrukter ska ju folk alltid ha. Därmed lämna vi Göransson.

Anna-Lisa var fyra ĺr och är dotter till Göranssons. Hon är den yngsta dottern. Hennes syster Elisabet, som inte alls har med den här upprörande historien (man skall strax fĺ se!) att göra, är 2 ĺr äldre. Hon är alltsĺ 6 ĺr. Tänk, vad tiden gĺr!

Dĺ kriget kom, flyttade Göranssons in frĺn landet. Inte därför att Göransson bara betalt halva hyran (ehuru det kom väl till pass), utan därför att fru Göransson icke ville bli tillfĺngatagen av fienden. Göranssons flyttade in hals över huvud, kastade ned det nödvändigaste i nĺgra lĺrar huller om buller och gĺvo sig i väg och kommo lyckligt och väl i land vid Nybroviken utan att fienden hade upptäckt fru Göransson.

Och nu bodde Göranssons i vĺningen. Och fru Göransson lade varje afton säkerhetskedjan pĺ tamburdörren och fick ofta sin man att gĺ upp mitt i natten, tända ett ljus och slĺ under sängarna med en eldgaffel allt under det att fru Göransson grät (konvulsiviskt) och ropade:

—Vad skall det bli av mig, arma olyckliga varelse! Jag kände alldeles tydligt att han rörde vid sängbotten! Om man ändĺ kunde fĺ upp en polis!!

Om dagarna var fru Göransson lugn. Hon drack kaffe hos Bergs med Amelie och ĺt bara tre bakelser ty ťtiderna ä verkligen förfärliga, tänk, dom har höjt saltet med fyra öre och vad fĺr man inte ge för lingonen, det är sĺ att man inte vet vart man ska ta vägen och tänk om fienden etc.ť.

Dĺ fru Göransson druckit kaffet gĺr hon och Amelie och Anna-Lisa ned i Kungsträdgĺrden för att Anna-Lisa ska fĺ leka i sandhögen. Och dĺ sitter fru Göransson och Amelie pĺ ett säte bredvid och tittar pĺ allt folket som gĺr förbi.

Och nu börjar det som skall hända.

Anna-Lisa blir trött pĺ att gräva i sanden och hon tycker att det är mycket otrevligt att en liten gosse som hon aldrig har sett förut och som hon inte är presenterad för och som har fräknar pĺ näsan, sitter och häller sand innanför hennes klänning, pĺ halsen, sĺ att det rivs. Anna-Lisa lägger ifrĺn sig hinken och spaden och sätter sig tyst och stilla pĺ sätet bredvid tant Amelie, ty bredvid mamma sitter en tjock herre, som är violett i ansiktet och som dĺ och dĺ säger: Poh! Poh!

Anna-Lisa sitter illa pĺ soffan. Sofforna i Kungsträdgĺrden äro gammalmodiga. Man sitter illa pĺ dem. När gör stadsfullmäktige nĺgot ĺt den saken?

Anna-Lisa lade det ena benet under det andra för att sitta bättre. Det kan en dam mycket väl göra. Om hon är fyra ĺr. En dam om 20 ĺr kan inte göra det pĺ grund av uppfostran, blyghet, fördomar och framför allt pĺ grund av den moderna kjolen.

Det var vänstra benet Anna-Lisa lade pĺ sätet och samma bens fot var det som helt plötsligt utan att Anna-Lisa hann hindra det ĺkte in mellan tvĺ bräder pĺ sätet. Anna-Lisa försökte genast dra ut foten ur springan men det gick inte. Foten satt fast. Den stack ut pĺ undersidan av sätet.

Fru Göransson sade:

—I morgon dag lĺser jag in varenda matbit! Människan äter mej ur huset! Adolf fĺr säja vad han vill.

Amelie sade:

—Jag tror jag ska ta en människa som kommer och gĺr, sĺ slipper man maten!

Den äldre herrn med det violetta ansiktet sade: Poh! Poh!

Och i detsamma skrek Anna-Lisa till. Hennes skrik fyllde luften mellan Hans Majestät Konung Karl XIII och Wahrendorffsgatan. Den lille gossen med fräknarna pĺ näsan reste sig sakta upp frĺn sandhögen. Man sĺg pĺ honom att han tänkte: det är mitt fel. Sĺ vände han ryggen ĺt alltsammans och gick, utan att vända sig om, raka vägen till sin fader och moder som bo i Vasastan och som äro mycket hederliga och allmänt omtyckta personer. Modern har matvaruhandel. Hennes kroppkakor äro de bästa i kvarteret.

Anna-Lisa fortfor att skrika. Hennes moder och tant Amelie rusade upp frĺn sina platser och den äldre herrn sade:

—Barnet skriker!

Amelie svarade spetsigt (hon kan vara spetsig):

—Det förefaller sĺ!

Fru Göransson ropade:

—Herregudihimmelenstron, barnet har ju fastnat med sin lilla fot mellan spjälorna! Ta ut foten, Anna-Lisa! Hjälp henne, Amelie!!

Foten satt kvar. Amelie drog i Anna-Lisa uppifrĺn och fru Göransson lĺg i sanden och försökte underifrĺn att fĺ loss foten. Anna-Lisa skrek.

Den äldre herrn reste sig och sade:

—Foten har fastnat i sätet.

—Tala om nĺgot nytt! skrek Amelie.

—Herregudihimmelenstron, vad ska jag ta mej till—vi som ska vara hemma till middan! sa fru Göransson.

Anna-Lisa skrek.

Människor som gingo genom torget stannade och ställde upp sig i ring runt om platsen. Personer som gingo pĺ Arsenalsgatan sĺgo att nĺgot var i görningen och kommo springande.

Den äldre herrn sĺg pĺ Anna-Lisa och sade:

—Det finns tre sätt att ordna saken. Antingen fĺr sätet sĺgas sönder eller fĺr barnet sitta sĺ länge att det magrar loss eller ocksĺ mĺste foten amputeras.

—Odjur! skrek fru Göransson.

—Att sĺga sönder sätet, fortfor den äldre herrn, lĺter sig ej göra utan tillstĺnd av Drätselnämnden och att fĺ ett sĺdant tar ungefär 4 mĺnader—

—Är det inte bäst att skicka efter ambulansen? sade ett fruntimmer som stod längst bort i kön och som trodde att det var fru Göransson som lĺg pĺ marken, och som blivit sjuk.

—Det finns inga ambulansvagnar som är gjorda för säten med fastsittande barn, sade den äldre herrn. Jag förmodar att sätet mĺste följa med.

Folksamlingen var nu sĺ stor att en polis som stod pĺ Arsenalsgatan vände sig om för att slippa bli störd.

—Tira, grabbar, ropade en pojke, som var pĺ väg hem frĺn skolan, dom har tagit en spion! De ä han me ansiktet!

—Ä han tysk, sade en liten flicka som gĺr i Ĺhlinska skolan och som hade utslaget hĺr som var lockat med tĺng.

Anna-Lisa skrek.

—Vem är det som har slagit det lilla barnet? sade en äldre fru som gĺtt ut ett ärende ĺt sin man som lĺg hemma och hade vatten i knät. Man ska aldrig slĺ barn! Kom ihĺg det! sade hon till Amelie. Det gĺr mycket lättare med mildhet.

Amelie svarade icke. Hon var sysselsatt med att sträcka upp ett stadsbud som hela tiden yrkade pĺ att man skulle vända upp och ned pĺ sätet och skaka pĺ det sĺ att flickan kom loss!

Nu kom polisen. Det blev tyst i folksamlingen. Han banade sig väg fram till sätet och sade till fru Göransson som fortfarande lĺg pĺ marken:

—Vad gör ni med barnet? Stig opp!

Fru Göransson steg upp. Polisen kastade en blick pĺ Anna-Lisa och sĺ sade han:

—Hon har fastnat med foten.

—Det är just vad jag sa för en halvtimme sen, sade den äldre herrn, men det var ingen som trodde mej.

I detsamma kom tvĺ kompanier av Göta garde tĺgande fram genom Arsenalsgatan. De hade varit pĺ marsch och hade musik med sig. Trummorna smattrade och tonerna av musiken flöto ut över lindarna i Kungsträdgĺrden. Folksamlingen kring Anna-Lisa upplöste sig själv. Alla sprungo för att se pĺ militären. Endast polisen stannade kvar hos fru Göransson, Amelie och Anna-Lisa.

—Om damerna lova att inte tala om det för nĺgon människa, sĺ ska ja ta loss flickan, sade konstapeln.

—Naturligtvis! svarade Amelie och fru Göransson.

Konstapeln tog upp ur fickan en stor fällkniv.

—Människa, vad tänker ni göra?! skrek fru Göransson som var moder till ett barn som satt fast i ett säte.

Konstapeln svarade icke. Han började i stället skära i sätet i motsatt ända där Anna-Lisa satt fast. Dĺ han var färdig, sköt han Anna-Lisa bort till den utvidgning han gjort i springan och sĺ lyfte han upp den fĺngna foten. Anna-Lisa var fri.

—Det var förfärligt snällt, sade fru Göransson, och sĺ tillade hon av gammal vana: hur mycket är jag skyldig?

—För all del, mina damer, sade konstapeln och gjorde honnör, det var mig ett nöje att göra er den lilla tjänsten.

Amelie och fru Göransson gingo genom allén med Anna-Lisa emellan sig.

Pĺ Hamngatan sade Amelie:

—Det var en vĺdligt stilig karl, den där polisen. Han pĺminde nĺgot om din man.

—Min man! sade fru Göransson och stannade mitt pĺ gatan, min man!! ser han ut som en poliskonstapel?!! Nej, vet du, Amelie!!

Sen var jag inte med längre.

DEN UPPRIKTIGE EDVARD.

Lille Edvard, som är fyra ĺr pĺ det femte sitter i spĺrvagnen med sin mamma. Det var en gul spĺrvagn, som gick till Lidingön, men det inverkar icke pĺ historien.

Det var alldeles tyst i spĺrvagnen dĺ Edvard sade:

—Mamma, den där tanten mitt emot har en tand som sitter lös—den rör sig när hon talar.

Vagnen smĺlog och alla tänkte:

Tänk, han sĺg att hon har löständer! Ett sĺnt litet intelligent barn!

Men Edvards mamma rodnade och tänkte:

—Varför skulle vi gĺ upp i den här vagnen! Det är förfärligt att ha smĺ barn med sig.

Edvards mamma steg av vid nästa hĺllplats och dĺ hon kom ned pĺ gatan tog hon Edvard rätt hĺrt i armen och sade:

—Du fĺr aldrig säga nĺgot högt om främmande personer, som du inte känner. Det var mycket fult att säga sĺ där om tantens tänder.

Edvard svarade:—Mamma har aldrig sagt mig förut att jag inte skulle fĺ säga sĺ. Vad är det jag inte fĺr säga?

—Du fĺr inte tala om hur människor ser ut och huru de tala och huru de bära sig ĺt. Det är mycket oartigt att göra sĺ. Om det är nĺgot du vill säga skall du först frĺga mamma.

Edvard och Edvards mamma togo nästa gula spĺrvagn och Edvard var tyst en lĺng stund men sĺ fick han syn pĺ en äldre herre som satt rätt lĺngt fram i vagnen.

Edvard sĺg pĺ honom länge och sĺ sade han:

—Mamma, fĺr jag frĺga om en sak?

—Ja, vad dĺ, mitt barn, sade Edvards mamma med den vänliga blida röst, som man alltid använder, dĺ man i en spĺrvagn talar till ett litet barn.

—Jo, mamma, fĺr jag säga att den där herrns näsa är sĺ röd att den ser ut som om han haft skoskav pĺ den?!

Edvards mamma ĺker icke vidare i spĺrvagn med Edvard. Hon tar en bil. Det blir dyrare, men ocksĺ lugnare. Edvard tycker ocksĺ mera om att fara i bil.

EN HJÄLTE.

Ernst-Olof var en hjälte. Därom fanns inga tvivel. Hela ön var säker pĺ den saken och Ernst-Olof kände det själv.

Dĺ han kom pĺ vägen till bryggan, viskade man:

—Där gĺr han! Det är han! Tänk, sĺ duktigt!

I tre dagar hade Ernst-Olof varit en hjälte. Under de 14 ĺr han förut levat och gĺtt här pĺ jorden, hade han bara varit en vanlig pojke, lik alla andra pojkar, med en pojkes alla fel och svagheter i karaktären.

Men sĺ kom vändpunkten, den stora händelsen i hans liv, dĺ han blev en hjälte, en person som en hel ö med 300 invĺnare kände och talade uteslutande gott om. Han hade räddat ett människoliv.

Tack vare honom hade en liten flicka, som var sina föräldrars lilla älskling—det äro ju alla smĺ flickor, huru de än se ut—ryckts undan en säker död.

Pĺ morgonen, dĺ Ernst-Olof vaknade, visste han ingenting om det som skulle hända pĺ aftonen. Han var bara trött och sömnig som vanligt, och det första han tänkte pĺ var, att det var hans tur att bära vatten och ved den dagen. Tanken pĺ dessa besvärande arbeten beredde Ernst-Olof obehag. Det sĺg ut att bli en varm dag, och dĺ var det dubbelt svĺrt att knoga med de stora vattenhinkarna den lĺnga vägen frĺn källan till villan.

Men dagen gick. Och dĺ eftermiddagen kom, hade Ernst-Olof det värsta bakom sig. För 25 öre hade han fĺtt sin yngre bror att övertaga vattenbäringen och vedhämtningen och själv hade han legat vid havet och badat. Han kom hem till middagen, som han ĺt med frisk aptit, och sedan han med stort besvär letat reda pĺ en chokladbit, som hans lilla syster gömt under en soffa i sitt dockskĺp, gick han ut för att se pĺ naturen.

Och tvĺ timmar därefter var han en hjälte.

Han stod vid ĺngbĺtsbryggan, dĺ det hände. En flottans barkass hade nyss kommit in. En kapten och nĺgra flottister gingo i land och pĺ bryggan stod en samling unga herrar och damer ur Ernst-Olofs umgängeskrets och följde intresserat sjömännens arbete med bĺten.

Dĺ föll Ingrid i sjön. Ingen vet hur det gick till. Hon bara föll i sjön. Direkt frĺn bryggan och rätt ned i vattnet, som var sĺ djupt, att Ingrid aldrig hade bottnat, även om hon varit tio gĺnger sĺ lĺng.

Ingrid kunde inte simma, ty hon var bara fem ĺr. Ernst-Olof sĺg dĺ Ingrid föll i, och han hoppade genast efter ned i vattnet. Han reflekterade inte, som om det varit en vattenhämtning eller en vedbäring. Han bara hoppade. Han kände att vattnet var kallt och att det var obehagligt att ha kläderna pĺ sig i sjön. Men han tänkte icke mycket eller länge pĺ den saken. Han fick tag i Ingrid, och dĺ han kände, att hon inte gjorde motstĺnd, visste han att saken var klar. Han simmade pĺ rygg med säkert tag om Ingrids arm runt om bryggan fram till viken, där stranden var lĺng och grund, och där gick han upp med flickan.

Armar sträcktes emot honom. En äldre herre gav det allra första erkännandet:

—Det var en duktig pojke! Riktigt duktig!

Och sĺ kom hela ön springande. Ingrids mamma slöt sitt vĺta barn till sitt hjärta och bar hem henne. Tvĺ fruar togo Ernst-Olof i vardera handen och ledde hem honom. Han kläddes av. Han fick varm mjölk, han fick torra kläder och runt omkring hörde han i ett surr:

—Tänk, sĺ bra och duktigt gjort! Han hoppade i efter! Utan betänkande! En sĺdan pojke finns det inte mĺnga! Hur skulle det gĺtt, om inte han varit där! Han borde ha nĺgot för det där!

En herre, som Ernst-Olof aldrig sett förut, han var gäst pĺ hotellet, tryckte hans hand och i handen lĺg en femkronesedel. Ernst-Olofs mamma kom med en skĺl konfekt och hans pappa stod mitt i högen och sĺg bara högst överraskad och förvĺnad ut.

Ernst-Olof själv kände ett djupt allvar lägra sig över sin unga själ. Han blev en man. Han tog en konfektbit och sade:

—Vad är det att brĺka om! Jag tog opp jäntan. Det var väl ingenting!

Sĺ kom Ingrids mamma. Och hon var mest besvärlig. Hon föll den unge räddaren om halsen och kysste honom, grät och sade, att när hon kom till stan skulle hon köpa honom nĺgot riktigt vackert. Var det nĺgot särskilt han ville ha?

Ernst-Olof försökte rodna av blygsamhet och längtade ifrĺn alltsammans.

Men kvällen var hans. Vid dansen pĺ Societeten var han favoriten. Alla flickorna skulle dansa med honom. Och för alla mammor och pappor fick han berätta hur alltsammans gĺtt till. Och man klappade honom pĺ huvudet och frĺgade om hans ĺlder och vad han tänkte bli och om det gick bra för honom i skolan.

Ernst-Olof svarade snällt pĺ alla frĺgor, och dĺ lilla Ingrid själv kom och tackade honom, tog han henne i hand och kände sig som om han plötsligt blivit 25 ĺr äldre.

Den kvällen kom Ernst-Olof i säng en timme senare än vanligt. Men det var ju ocksĺ en högst ovanlig kväll. Ernst-Olof somnade lätt och lycklig men nĺgot undrande över allt det märkvärdiga som hänt honom.

Ernst-Olofs ära gled icke bort med en dag. I stället växte den och blev allt större. Men sĺ är det ju alltid, och varför skulle en pojkes ära vara olik alla andras. Ernst-Olof har liksom en gloria över sin rödhĺriga hjässa, en gloria som för var dag besvärade honom allt mer och mer. Han var van att gĺ barhuvad—även dĺ det gällde karaktären.

Det kom ett visst allvar och en tvungen värdighet över hans uppträdande. Pojkarna stannade upp med sina lekar, dĺ han kom, och hemma i familjen sattes han upp som ett exempel för de andra syskonen.

—Se pĺ Ernst-Olof! sade fadern, och tag honom till föredöme! Han är som en pojke skall vara. Kom ihĺg vad han har gjort!

Sĺ blev det höst. Dagen började litet senare, vattnet blev kallare och kvällarna mörkare. Pojkarna kände en viss längtan till staden, till gatorna, fotbollen och biograferna. Men ännu fanns ju en del kvar att göra pĺ landet. I trädgĺrdarna mognade äpplen och päron, och plommona kunde ätas fast de voro hĺrda och sura.

En dag säger Ernst-Olofs fader:

—Nu stjäls det äpplen i pastorns trädgĺrd.

—Ja, kvällarna börja bli mörka, sade Ernst-Olof.

Den kvällen togs en pojke, just dĺ han snattade äpplen hos pastorn. Pastorn tog honom själv. Pĺ bar gärning. Med fickorna fulla av frukt och smygande fram under träden. Pastorn tog ut pojken pĺ vägen, där det var ljust, sĺg honom i ansiktet och sade:

—För den här gĺngen fĺr det vara, men nästa gĺng blir det trĺkigt!

Dagen därpĺ visste alla att det var Harry, som varit i pastorns trädgĺrd.

Ernst-Olof sade, dĺ han fick höra det:

—Det där att stjäla äpplen tycks vara en osäker sysselsättning. Ĺtminstone hos pastorn.

Denna dags afton dröjde det innan Ernst-Olof kom hem. Man väntade en timme med kvällsvarden, men han kom inte.

Ernst-Olof hade sina skäl, varför han inte kom. Det förnämsta och avgörande skälet hette Buck och var en bulldogg. Han satt under det äppelträd i direktör Pilmans trädgĺrd, i vilket Ernst-Olof av en händelse befann sig.

Kvällarna förut hade Ernst-Olof varit ensam i trädgĺrden, men denna vackra afton fick han sällskap av doggen. Ernst-Olof hade flera gĺnger försökt gĺ ned ur trädet men Buck tillät det icke. Han var en envis hund. Ernst-Olof började med att kasta äpplen pĺ honom. Smĺ hĺrda kart, som träffade Buck mitt i huvudet. Han tog emot dem, blinkade litet och morrade men satt kvar. Ernst-Olof försökte lämna trädet. Dĺ reste sig Buck pĺ bakbenen och pojken förstod, att sĺ länge hundar icke kunna klättra i träd, var det säkrast att stanna där han var. Hans väntan pĺ de hĺrda, obekväma grenarna blev lĺng, men den fick dock ett slut, när direktör Pilman kom.

Ernst-Olof kom hem till sin faders hus i sällskap med Buck och direktör Pilman.

Den aftonen tilldrog sig mycket i det huset. Dĺ allt var över, smög sig Ernst-Olof ut bakvägen till villan. Han kände ännu svedan efter faderns spanska rör, nĺ, det gick över, men djupast inne bodde en smärta som ej läktes sĺ lätt: han, hjälten, öns bäste pojke, exemplet för alla de andra, hade fĺtt stryk, stryk som en helt vanlig pojke.

Ernst-Olof gick sakta uppför backen till Societetshuset. Han gick med händerna i byxfickorna och försökte vissla, men det gick inte. En nedstämd och dyster pojke kan inte vissla, ĺtminstone inte fullt musikaliskt.

Ernst-Olof sĺg nĺgon komma nedför backen. Det var en liten flicka. Hon kom sakta trippande och smĺsjöng för sig själv, som smĺ flickor ofta göra. Det var lilla Ingrid, den yttre och pĺtagliga orsaken till Ernst-Olofs stora ära och rykte.

Ernst-Olof gick rätt emot henne, och dĺ hon stannade, knöt han näven under näsan pĺ henne och sade sĺ hĺrt han kunde:

—Det vill jag bara säga dej, unge, att om du ramlar i sjön en gĺng till, sĺ kommer jag absolut inte att dra opp dej—sĺ mycket du vet det, jäkla jänta!

Aftonen var stilla och vacker. Solen hade gĺtt ned bakom sitt vanliga berg och skogens mörka dunkel drog in bland hus och villor. Allt var tyst. Man hörde bara en ensam hund som skällde. Kanske satt han under en pojke, som stal äpplen ur en annans trädgĺrd. Men vad angĺr han oss? Det var säkert bara en helt vanlig pojke, utan ära och rykte och en sĺdan kan man ju inte ha nĺgot djupare intresse för. Om man inte händelsevis rĺr om trädgĺrden.

UR LIVET.

Häromdagen gingo tvĺ smĺ snälla barn, en gosse och en flicka om 8 och 12 ĺr, för att köpa en födelsedagspresent till sin mamma. De bestämde sig för en flaska eau de cologne, men dĺ de skulle köpa den, fingo de underteckna en förbindelse där de pĺ heder och samvete förbundo sig att inte förtära eau de colognen. De skrevo pĺ, ty de äro snälla och laglydiga barn, men dĺ de kommo ut pĺ gatan, sade den lille gossen:

—Det var dĺ väl att det inte var choklad, för dĺ hade vi blivit menedare!

POKER

—Ska vi ta de här bordet?

—Har du inget annat—jag vill ha ett med falluckor och extra lekar inunder skivan.

—Hur mĺnga ä vi?

—37.

—Jasĺ 5. Ska vi ta ut kort?

—Ja, till och med ĺttorna. Det blir bekvämast.

—Lĺt oss tala allvarligt.

—Varför de?

—Dĺ bryr jag mig inte om det hela.

—Alltsĺ bli vi bara fyra. Skönt.

—Brĺka nu inte. Sitt ned. Vi ta ut till och med fyrorna.

—Förlĺt jag frĺgar, var det inte poker herrarna tänkte spela? Alla korten med och ingen joker!

—Ingen joker!! Var ä min överrock? Jag gĺr in i en annan klubb!

—Sitt ned. Vi ta alla korten med och joker.

—Det är inte poker, men det gör detsamma. Jag uppoffrar mej! Hur hög ä maxen? Ä de dom här korten ni tänker använda? Finns de nĺgon mangel i huset? Och kemisk tvättinrättning? Spĺr dina barn? Lägger jungfrun patiens?

—Det här blir ingen ordning. Hit med korten! Jag ger!

—Varför det?

—Maxen 1,25 och dubbelmax 2,50.

—Det var enkelt och smakfullt. Är du bortbjuden pĺ kaffe? I vilka familjer gĺr du? Bor du i Vasastan? Maxen 5 kronor och ingen dubbelmax.

—Kan du lĺna mej 100 kronor?

—Nej, kan du? Ge nu och prata inte smörja!

—Man brukar ge ett i taget.

—I bättre mans barns hus, ja. Här ge vi 3.

—Sats!!!

—Flĺt, flĺt!

—Straddla!!!

—Nä.

—De här va trevligt! Hur ser joken ut i den här boskapen?

—Gĺr du med? Sitt inte och söla! Tekniken! En krona kostar de!

—Kort!

—Nĺ, blir det nĺgot av? Hur länge dröjer de?

—Fem friska.

—Det fattas en krona.

—Jag har satt.

—Det är ingen som betvivlar de.

—Du har väl glömt själv.

—Det är jag som har glömt. Varsgĺ!

—Nĺ, du är blind. Fĺr du nĺge ur dej?

—Sĺ gott va de ja.

—Har du tretal dĺ?

—Innan vi gĺ vidare, hur mycket fĺr man för royal straight?

—Nu frĺgar jag dig allvarligt pĺ heder och samvete: har du nĺgot att föreslĺ?

—Nej!

—Dĺ frĺgar jag dig ännu en gĺng utan heder och samvete: har du nĺgot att föreslĺ?

—Nej!

—Sakta. Ska vi öka?

—Nej!

—Tänk pĺ ditt tillkommande liv: ska vi dela?

—Nĺja, de va inte mycket.

—Du klagar—25 öre.

—Ja sa inte vad som inte var mycket.

—Kan tro de! Du menade väl hĺret pĺ din gamla mormor??

—Jag har fĺtt sex kort.

—Angĺr oss inte.

—Vad skulle du köpa pĺ dom här?

—Inga rĺd.

—Jag har lagt mej.

—Tag guldet!

—Vad hade du?

—Arton äss pĺ given hand.

—Nej, men jag hade verkligen en straight till ässet.

—Dĺ gör vi jack.

—Nĺ, träffade du henne i gĺr?

—Jo, var lugn.

—Ä hon vid Vasan?

—Jojomän.

—Jäkla stilig flicka. Känner du systern?

—Den lilla ljusa?

—Ĺja, inte sĺ liten.

—Hör nu!! Vad är meningen? Ska vi sitta och ta opp tiden med era privata arvsangelägenheter?! Ha vi kommit hit för att spela kort eller ej?

—Jag sĺg henne pĺ Fredsgatan i gĺr.

—Va hon ensam?

—Jag har satt! De va dĺ fan!! Räkna efter själv!!!

—Hon hade Elsa med sej.

—Vad öppnade du pĺ?

—Ä inte flush bättre en full hand?

—Inte när alla kort ä me.

—De va lögn!

—Ta hit lexikonet! Ring upp Berggren! Han vet det!

Sĺ lĺngt har man hunnit, dĺ dörren sakta öppnas och en liten gosse med ljusa lockar blir synlig i dörröppningen. Han är klädd i en lĺng vit skjorta, vars nedre kant täcker hans bara fötter.

Spelet stannar och allas ansikten vändas mot dörren. Gossen ser pĺ alltsammans med sina frĺgande, undrande ögon och sĺ säger han litet darrande i rösten:

—Jag ville—bara—säga god natt—ĺt pappa—pappa glömde det.

Det blev alldeles tyst för nĺgra sekunder. Tankar försökte tänkas. Sĺ kom en jungfru, tog in barnet och gav det smäll, varpĺ spelet fortsattes som förut.

SARA.

Eva blev mycket glad dĺ jag kom pĺ visit.

—Sĺ roligt, sade hon och kom emot mig i dörren. Edvard har rest till stan, han har sĺ mycket att göra.

—Det är sĺ vackert väder, sade jag. Litet kallt, men klar luft, man gĺr sĺ lätt.

—Jag har suttit och undrat om jag törs ta ut Sara. Tror du det är farligt?

—Jag känner sĺ litet till smĺbarn och jag kommer inte själv ihĺg om jag brukade gĺ ut när jag var ĺtta mĺnader.

—Ser du, doktorn har sagt, att hon mycket väl kan vara ute om det är ända till fem grader kallt, men inte mer.

—Och det är i dag?

—Jag har tittat pĺ termometern. Det är fyra grader, men Edvard säger att fönstertermometrar visa alltid fel. Husets värme inverkar pĺ kvicksilvret. Alltsĺ skulle det vara kallare än det är.

—Det är mycket möjligt. Om du nu mäter upp husets värme och drar den ifrĺn kylan ute, du förstĺr, sĺ fĺr du veta hur kallt det är ...

—Hur menar du? Hur skall jag kunna mäta upp husets värme?

—Det vet jag inte. Jag förstĺr inte alls sĺdana saker, men jag tror att om du hänger upp en termometer i ett träd i trädgĺrden och lĺter den hänga en stund, sĺ kan du sedan se efter om du törs ta ut Sara.

Eva stannade pĺ tröskeln till det stora vardagsrummet. Hon stod alldeles stel och rak som en staty och hennes pupiller vidgade sig och blevo stora som de bli pĺ den som spänt lyssnar.

—Hörde du nĺgot? viskade hon till mig.

—Nej, andades jag dovt tillbaka. Icke ett ljud!

—O Gud, jag tyckte hon skrek. Hon brukar vakna vid den här tiden, hon skall ha mat.

—Jasĺ, sade jag, och sĺ gingo vi in och satte oss i den vackra gamla björksoffan.

Eva tog sitt handarbete, det gamla kära handarbetet, som frĺn början var avsett att bli en liten duk till en liten bricka. Det är ĺtta ĺr sedan dess. Evas handarbete skulle nu passa som ridĺ till en medelstor teater. Jag sĺg pĺ hennes händer, dĺ hon sydde, och jag tänkte: tiden stĺr still, de äro lika vackra som för tio ĺr sedan.

Sĺ sade hon:

—Edvard berättade, att du tänkte köpa det där huset, är det sant?

—Ja, sade jag, jag har tänkt över affären, och jag kommer nog att göra den. Ser du—

Eva lade ned arbetet och sade:

—I gĺr hörde vi alldeles tydligt att hon sa mam-ma, mam-ma! Tycker du inte det är underbart?

—Jo visst, sade hon det alldeles tydligt?

—Sĺ tydligt som jag säger det nu.

Det blev tyst och sĺ sade Eva:

—Du sa nĺgot om huset. Hur mycket kostar det?

—Tre hundra tusen, men det är mycket intecknat.

—Hör du, vad menas med intecknat? Edvard talar ocksĺ om inteckningar.

—Jo ser du, om du äger ett hus och du behöver—

Eva lät arbetet falla i golvet, reste sig sakta ur stolen, smög sig pĺ tĺ tvärs över rummet, stannade vid en dörr, lyssnade och kom leende tillbaka.

—Jag trodde att hon vaknat. I gĺr, när jag kom in, lĺg hon alldeles vaken och bara sĺg pĺ mig. Är det mĺnga vĺningar i huset?

—Ja, rätt mĺnga. Och sĺ är det butiker.

—Dĺ kan du fĺ in stora hyror. Tänker du höja dem?

—Inte ännu, det är sĺ dĺliga tider, men när krisen—

—Tänk, vi mĺste ställa stolar runt omkring henne. Edvard talade om att han haft en kusin, som ramlade ur vagnen, när hon var sex mĺnader och hon blev lĺghalt för hela livet, vad kostar en sexrumsvĺning?

—Det är olika, 2,400 och 2,600. Med alla bekvämligheter.

—Varmt och kallt vatten i toaletten?

—Ja visst.

—Du kan inte tro, vad man har nytta av det. När vi bada Sara, sĺ gĺr det sĺ lätt, men tänk, i gĺr tog Jenny det tvĺ grader kallare och hon skrek inte alls, men när jag fick se det, hällde jag pĺ, sĺ det blev tvĺ grader varmare än annars och sĺ har du väl hiss i hela huset?

—Ja visst, även i köksuppgĺngen.

Det ringde i telefonen. Eva sprang ut i tamburen och svarade:

—Hallĺ, nej kan du tänka dej, inte ännu, hon har sovit i tre timmar. Varför vill du inte köpa den? Faster Amelie säger att det inte alls är farligt, om man tvättar dem ordentligt och kokar dem i ett par timmar. Ĺ, det är väl andra som har nappar. Sa doktor Jonsson det, frĺgade han hur mycket hon vägde? Nej, vad säger du, kan hon inte gĺ ännu? Och i Italien som dom lindar barnen pĺ en bräda för att de ska växa raka. Nej, det är fyra grader. Jenny har gĺtt till speceriaffärn för att köpa tvĺl, vill du hämta de där bindlarna när du—

Här tog jag upp ett visitkort ur min plĺnbok och skrev:

Förlĺt, men jag blev hastigt upptagen. Kommer igen en annan gĺng!

Jag lade kortet pĺ handarbetet och gick ut i tamburen. Eva fortsatte att tala i telefon. Jag tog pĺ mig hatt och rock. Eva sĺg och hörde intet. Hon talade i telefon.

Jag lämnade huset och gick till stationen, for hem.

I dag pĺ morgonen mötte jag Evas man.

—Sĺ roligt att träffa dig, sade han. Eva talade om att du köpt det där huset. Hon ville sĺ gärna veta nĺgot om det.

—Säg henne, sade jag, att om hon lindar henne väl och lägger varmt pĺ henne sĺ kan hon ta ut henne om hon inte sover när hon vaknat och det är fyra grader kallt om man bortser frĺn husets värme och dessutom lägger pĺ minnet att badvattnet inte är för kallt när det är tvĺ grader varmare än i Italien, där dom har napp frĺn faster Amelie och lindar barnen pĺ bräder sĺ att dom inte ramlar ur vagnen och blir raka i ryggen—

Evas man sĺg sig om efter en poliskonstapel och dĺ ingen kom, vände han mig tvärt ryggen och sprang hela gatan utför. Förmodligen sprang han ut till landet. Han trodde att nĺgot hade hänt Sara.

INNEHĹLL.

ANNA-CLARA.

Om Anna-Claras födelse

7

Religion

12

Kajsa

15

Anna-Clara berättar om ett filmdrama som hon sett

19

Havet

22

Delfinen

25

Chokladkakan

32

En frĺga

39

Min dotters förlovningar

42

Clara

48

Anna-Clara lär sig simma

54

Barnet och det moderna samhället

60

Anna-Claras önskningar

68

Böra barn ägas

78

Min moders hus

82

HENNES BRÖDER.

Emanuel

87

S.S.U.H.

92

Kvinnan

95

Emanuel ger en lektion i historia

101

Mitt äktenskaps väl

107

Prolog till skolungdomens tävlingar

110

Brev frĺn Emanuel

114

Konfektpĺsen

123

ANDRAS BARN.

Herr Sten

129

Olyckan med Anna-Lisa

135

Den uppriktige Edvard

145

En hjälte

148

Ur livet

158

Poker

159

Sara

165

End of the Project Gutenberg EBook of Anna-Clara och Hennes Bröder, by
Hasse Zetterström

*** END OF THIS PROJECT GUTENBERG EBOOK ANNA-CLARA OCH HENNES BRÖDER ***

***** This file should be named 17904-h.htm or 17904-h.zip *****
This and all associated files of various formats will be found in:
http://www.gutenberg.org/1/7/9/0/17904/

Produced by Torbjörn Alm and the Online Distributed
Proofreading Team at http://www.pgdp.net

Updated editions will replace the previous one--the old editions
will be renamed.

Creating the works from public domain print editions means that no
one owns a United States copyright in these works, so the Foundation
(and you!) can copy and distribute it in the United States without
permission and without paying copyright royalties.  Special rules,
set forth in the General Terms of Use part of this license, apply to
copying and distributing Project Gutenberg-tm electronic works to
protect the PROJECT GUTENBERG-tm concept and trademark.  Project
Gutenberg is a registered trademark, and may not be used if you
charge for the eBooks, unless you receive specific permission.  If you
do not charge anything for copies of this eBook, complying with the
rules is very easy.  You may use this eBook for nearly any purpose
such as creation of derivative works, reports, performances and
research.  They may be modified and printed and given away--you may do
practically ANYTHING with public domain eBooks.  Redistribution is
subject to the trademark license, especially commercial
redistribution.

*** START: FULL LICENSE ***

THE FULL PROJECT GUTENBERG LICENSE
PLEASE READ THIS BEFORE YOU DISTRIBUTE OR USE THIS WORK

To protect the Project Gutenberg-tm mission of promoting the free
distribution of electronic works, by using or distributing this work
(or any other work associated in any way with the phrase "Project
Gutenberg"), you agree to comply with all the terms of the Full Project
Gutenberg-tm License (available with this file or online at
http://gutenberg.org/license).

Section 1.  General Terms of Use and Redistributing Project Gutenberg-tm
electronic works

1.A.  By reading or using any part of this Project Gutenberg-tm
electronic work, you indicate that you have read, understand, agree to
and accept all the terms of this license and intellectual property
(trademark/copyright) agreement.  If you do not agree to abide by all
the terms of this agreement, you must cease using and return or destroy
all copies of Project Gutenberg-tm electronic works in your possession.
If you paid a fee for obtaining a copy of or access to a Project
Gutenberg-tm electronic work and you do not agree to be bound by the
terms of this agreement, you may obtain a refund from the person or
entity to whom you paid the fee as set forth in paragraph 1.E.8.

1.B.  "Project Gutenberg" is a registered trademark.  It may only be
used on or associated in any way with an electronic work by people who
agree to be bound by the terms of this agreement.  There are a few
things that you can do with most Project Gutenberg-tm electronic works
even without complying with the full terms of this agreement.  See
paragraph 1.C below.  There are a lot of things you can do with Project
Gutenberg-tm electronic works if you follow the terms of this agreement
and help preserve free future access to Project Gutenberg-tm electronic
works.  See paragraph 1.E below.

1.C.  The Project Gutenberg Literary Archive Foundation ("the Foundation"
or PGLAF), owns a compilation copyright in the collection of Project
Gutenberg-tm electronic works.  Nearly all the individual works in the
collection are in the public domain in the United States.  If an
individual work is in the public domain in the United States and you are
located in the United States, we do not claim a right to prevent you from
copying, distributing, performing, displaying or creating derivative
works based on the work as long as all references to Project Gutenberg
are removed.  Of course, we hope that you will support the Project
Gutenberg-tm mission of promoting free access to electronic works by
freely sharing Project Gutenberg-tm works in compliance with the terms of
this agreement for keeping the Project Gutenberg-tm name associated with
the work.  You can easily comply with the terms of this agreement by
keeping this work in the same format with its attached full Project
Gutenberg-tm License when you share it without charge with others.

1.D.  The copyright laws of the place where you are located also govern
what you can do with this work.  Copyright laws in most countries are in
a constant state of change.  If you are outside the United States, check
the laws of your country in addition to the terms of this agreement
before downloading, copying, displaying, performing, distributing or
creating derivative works based on this work or any other Project
Gutenberg-tm work.  The Foundation makes no representations concerning
the copyright status of any work in any country outside the United
States.

1.E.  Unless you have removed all references to Project Gutenberg:

1.E.1.  The following sentence, with active links to, or other immediate
access to, the full Project Gutenberg-tm License must appear prominently
whenever any copy of a Project Gutenberg-tm work (any work on which the
phrase "Project Gutenberg" appears, or with which the phrase "Project
Gutenberg" is associated) is accessed, displayed, performed, viewed,
copied or distributed:

This eBook is for the use of anyone anywhere at no cost and with
almost no restrictions whatsoever.  You may copy it, give it away or
re-use it under the terms of the Project Gutenberg License included
with this eBook or online at www.gutenberg.org

1.E.2.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is derived
from the public domain (does not contain a notice indicating that it is
posted with permission of the copyright holder), the work can be copied
and distributed to anyone in the United States without paying any fees
or charges.  If you are redistributing or providing access to a work
with the phrase "Project Gutenberg" associated with or appearing on the
work, you must comply either with the requirements of paragraphs 1.E.1
through 1.E.7 or obtain permission for the use of the work and the
Project Gutenberg-tm trademark as set forth in paragraphs 1.E.8 or
1.E.9.

1.E.3.  If an individual Project Gutenberg-tm electronic work is posted
with the permission of the copyright holder, your use and distribution
must comply with both paragraphs 1.E.1 through 1.E.7 and any additional
terms imposed by the copyright holder.  Additional terms will be linked
to the Project Gutenberg-tm License for all works posted with the
permission of the copyright holder found at the beginning of this work.

1.E.4.  Do not unlink or detach or remove the full Project Gutenberg-tm
License terms from this work, or any files containing a part of this
work or any other work associated with Project Gutenberg-tm.

1.E.5.  Do not copy, display, perform, distribute or redistribute this
electronic work, or any part of this electronic work, without
prominently displaying the sentence set forth in paragraph 1.E.1 with
active links or immediate access to the full terms of the Project
Gutenberg-tm License.

1.E.6.  You may convert to and distribute this work in any binary,
compressed, marked up, nonproprietary or proprietary form, including any
word processing or hypertext form.  However, if you provide access to or
distribute copies of a Project Gutenberg-tm work in a format other than
"Plain Vanilla ASCII" or other format used in the official version
posted on the official Project Gutenberg-tm web site (www.gutenberg.org),
you must, at no additional cost, fee or expense to the user, provide a
copy, a means of exporting a copy, or a means of obtaining a copy upon
request, of the work in its original "Plain Vanilla ASCII" or other
form.  Any alternate format must include the full Project Gutenberg-tm
License as specified in paragraph 1.E.1.

1.E.7.  Do not charge a fee for access to, viewing, displaying,
performing, copying or distributing any Project Gutenberg-tm works
unless you comply with paragraph 1.E.8 or 1.E.9.

1.E.8.  You may charge a reasonable fee for copies of or providing
access to or distributing Project Gutenberg-tm electronic works provided
that

- You pay a royalty fee of 20% of the gross profits you derive from
the use of Project Gutenberg-tm works calculated using the method
you already use to calculate your applicable taxes.  The fee is
owed to the owner of the Project Gutenberg-tm trademark, but he
has agreed to donate royalties under this paragraph to the
Project Gutenberg Literary Archive Foundation.  Royalty payments
must be paid within 60 days following each date on which you
prepare (or are legally required to prepare) your periodic tax
returns.  Royalty payments should be clearly marked as such and
sent to the Project Gutenberg Literary Archive Foundation at the
address specified in Section 4, "Information about donations to
the Project Gutenberg Literary Archive Foundation."

- You provide a full refund of any money paid by a user who notifies
you in writing (or by e-mail) within 30 days of receipt that s/he
does not agree to the terms of the full Project Gutenberg-tm
License.  You must require such a user to return or
destroy all copies of the works possessed in a physical medium
and discontinue all use of and all access to other copies of
Project Gutenberg-tm works.

- You provide, in accordance with paragraph 1.F.3, a full refund of any
money paid for a work or a replacement copy, if a defect in the
electronic work is discovered and reported to you within 90 days
of receipt of the work.

- You comply with all other terms of this agreement for free
distribution of Project Gutenberg-tm works.

1.E.9.  If you wish to charge a fee or distribute a Project Gutenberg-tm
electronic work or group of works on different terms than are set
forth in this agreement, you must obtain permission in writing from
both the Project Gutenberg Literary Archive Foundation and Michael
Hart, the owner of the Project Gutenberg-tm trademark.  Contact the
Foundation as set forth in Section 3 below.

1.F.

1.F.1.  Project Gutenberg volunteers and employees expend considerable
effort to identify, do copyright research on, transcribe and proofread
public domain works in creating the Project Gutenberg-tm
collection.  Despite these efforts, Project Gutenberg-tm electronic
works, and the medium on which they may be stored, may contain
"Defects," such as, but not limited to, incomplete, inaccurate or
corrupt data, transcription errors, a copyright or other intellectual
property infringement, a defective or damaged disk or other medium, a
computer virus, or computer codes that damage or cannot be read by
your equipment.

1.F.2.  LIMITED WARRANTY, DISCLAIMER OF DAMAGES - Except for the "Right
of Replacement or Refund" described in paragraph 1.F.3, the Project
Gutenberg Literary Archive Foundation, the owner of the Project
Gutenberg-tm trademark, and any other party distributing a Project
Gutenberg-tm electronic work under this agreement, disclaim all
liability to you for damages, costs and expenses, including legal
fees.  YOU AGREE THAT YOU HAVE NO REMEDIES FOR NEGLIGENCE, STRICT
LIABILITY, BREACH OF WARRANTY OR BREACH OF CONTRACT EXCEPT THOSE
PROVIDED IN PARAGRAPH F3.  YOU AGREE THAT THE FOUNDATION, THE
TRADEMARK OWNER, AND ANY DISTRIBUTOR UNDER THIS AGREEMENT WILL NOT BE
LIABLE TO YOU FOR ACTUAL, DIRECT, INDIRECT, CONSEQUENTIAL, PUNITIVE OR
INCIDENTAL DAMAGES EVEN IF YOU GIVE NOTICE OF THE POSSIBILITY OF SUCH
DAMAGE.

1.F.3.  LIMITED RIGHT OF REPLACEMENT OR REFUND - If you discover a
defect in this electronic work within 90 days of receiving it, you can
receive a refund of the money (if any) you paid for it by sending a
written explanation to the person you received the work from.  If you
received the work on a physical medium, you must return the medium with
your written explanation.  The person or entity that provided you with
the defective work may elect to provide a replacement copy in lieu of a
refund.  If you received the work electronically, the person or entity
providing it to you may choose to give you a second opportunity to
receive the work electronically in lieu of a refund.  If the second copy
is also defective, you may demand a refund in writing without further
opportunities to fix the problem.

1.F.4.  Except for the limited right of replacement or refund set forth
in paragraph 1.F.3, this work is provided to you 'AS-IS', WITH NO OTHER
WARRANTIES OF ANY KIND, EXPRESS OR IMPLIED, INCLUDING BUT NOT LIMITED TO
WARRANTIES OF MERCHANTIBILITY OR FITNESS FOR ANY PURPOSE.

1.F.5.  Some states do not allow disclaimers of certain implied
warranties or the exclusion or limitation of certain types of damages.
If any disclaimer or limitation set forth in this agreement violates the
law of the state applicable to this agreement, the agreement shall be
interpreted to make the maximum disclaimer or limitation permitted by
the applicable state law.  The invalidity or unenforceability of any
provision of this agreement shall not void the remaining provisions.

1.F.6.  INDEMNITY - You agree to indemnify and hold the Foundation, the
trademark owner, any agent or employee of the Foundation, anyone
providing copies of Project Gutenberg-tm electronic works in accordance
with this agreement, and any volunteers associated with the production,
promotion and distribution of Project Gutenberg-tm electronic works,
harmless from all liability, costs and expenses, including legal fees,
that arise directly or indirectly from any of the following which you do
or cause to occur: (a) distribution of this or any Project Gutenberg-tm
work, (b) alteration, modification, or additions or deletions to any
Project Gutenberg-tm work, and (c) any Defect you cause.

Section  2.  Information about the Mission of Project Gutenberg-tm

Project Gutenberg-tm is synonymous with the free distribution of
electronic works in formats readable by the widest variety of computers
including obsolete, old, middle-aged and new computers.  It exists
because of the efforts of hundreds of volunteers and donations from
people in all walks of life.

Volunteers and financial support to provide volunteers with the
assistance they need, is critical to reaching Project Gutenberg-tm's
goals and ensuring that the Project Gutenberg-tm collection will
remain freely available for generations to come.  In 2001, the Project
Gutenberg Literary Archive Foundation was created to provide a secure
and permanent future for Project Gutenberg-tm and future generations.
To learn more about the Project Gutenberg Literary Archive Foundation
and how your efforts and donations can help, see Sections 3 and 4
and the Foundation web page at http://www.pglaf.org.

Section 3.  Information about the Project Gutenberg Literary Archive
Foundation

The Project Gutenberg Literary Archive Foundation is a non profit
501(c)(3) educational corporation organized under the laws of the
state of Mississippi and granted tax exempt status by the Internal
Revenue Service.  The Foundation's EIN or federal tax identification
number is 64-6221541.  Its 501(c)(3) letter is posted at
http://pglaf.org/fundraising.  Contributions to the Project Gutenberg
Literary Archive Foundation are tax deductible to the full extent
permitted by U.S. federal laws and your state's laws.

The Foundation's principal office is located at 4557 Melan Dr. S.
Fairbanks, AK, 99712., but its volunteers and employees are scattered
throughout numerous locations.  Its business office is located at
809 North 1500 West, Salt Lake City, UT 84116, (801) 596-1887, email
business@pglaf.org.  Email contact links and up to date contact
information can be found at the Foundation's web site and official
page at http://pglaf.org

For additional contact information:
Dr. Gregory B. Newby
Chief Executive and Director
gbnewby@pglaf.org

Section 4.  Information about Donations to the Project Gutenberg
Literary Archive Foundation

Project Gutenberg-tm depends upon and cannot survive without wide
spread public support and donations to carry out its mission of
increasing the number of public domain and licensed works that can be
freely distributed in machine readable form accessible by the widest
array of equipment including outdated equipment.  Many small donations
($1 to $5,000) are particularly important to maintaining tax exempt
status with the IRS.

The Foundation is committed to complying with the laws regulating
charities and charitable donations in all 50 states of the United
States.  Compliance requirements are not uniform and it takes a
considerable effort, much paperwork and many fees to meet and keep up
with these requirements.  We do not solicit donations in locations
where we have not received written confirmation of compliance.  To
SEND DONATIONS or determine the status of compliance for any
particular state visit http://pglaf.org

While we cannot and do not solicit contributions from states where we
have not met the solicitation requirements, we know of no prohibition
against accepting unsolicited donations from donors in such states who
approach us with offers to donate.

International donations are gratefully accepted, but we cannot make
any statements concerning tax treatment of donations received from
outside the United States.  U.S. laws alone swamp our small staff.

Please check the Project Gutenberg Web pages for current donation
methods and addresses.  Donations are accepted in a number of other
ways including checks, online payments and credit card
donations.  To donate, please visit: http://pglaf.org/donate

Section 5.  General Information About Project Gutenberg-tm electronic
works.

Professor Michael S. Hart is the originator of the Project Gutenberg-tm
concept of a library of electronic works that could be freely shared
with anyone.  For thirty years, he produced and distributed Project
Gutenberg-tm eBooks with only a loose network of volunteer support.

Project Gutenberg-tm eBooks are often created from several printed
editions, all of which are confirmed as Public Domain in the U.S.
unless a copyright notice is included.  Thus, we do not necessarily
keep eBooks in compliance with any particular paper edition.

Most people start at our Web site which has the main PG search facility:

http://www.gutenberg.org

This Web site includes information about Project Gutenberg-tm,
including how to make donations to the Project Gutenberg Literary
Archive Foundation, how to help produce our new eBooks, and how to
subscribe to our email newsletter to hear about new eBooks.

*** END: FULL LICENSE ***

Table of Contents

INNEHĹLL.

1

1

ANNA-CLARA.

7

12

15

19

22

25

32

39

42

48

54

60

68

78

82

HENNES BRÖDER.

87

92

95

101

107

110

114

123

ANDRAS BARN.

129

135

145

148

158

159

165